Det siges, at græsset altid er grønnere
på den anden side af hegnet,
og jeg tror på, at dette er sandt,
især når jeg hører på Præsident Obama
som ofte taler om det koreanske uddannelsessystem
som en målestok for succes.
Men jeg kan fortælle jer,
at i det strengt strukturerede og meget konkurrenceprægede
koreanske skolesystem,
også kendt som trykkogeren,
er det ikke alle som kan klare sig i sådan en omgivelse.
Mens mange reagerede på forskellige måder
omkring vores uddannelsessystem,
var min reaktion på dette pressende miljø,
at lave buer med træstykker,
som jeg fandt nær mit lejlighedskompleks.
Hvorfor buer?
Jeg ved det ikke helt.
Måske i lyset af konstant pres,
blev mit overlevelsesinstinkt
forbundet med buen.
Hvis man tænker over det,
så har buen hjulpet menneskets overlevelse
siden oldtiden.
Området indenfor 3 kilometer af mit hjem
var engang en morbær-skov
under Joseon-dynastiet,
hvor silkeorme blev fodret med morbærblade.
For at øge historisk bevidsthed over dette,
har regeringen plantet morbærtræer.
Frøene fra disse træer
er blevet spredt af fugle her og der
tæt på togbanens lydtætte vægge,
som er blevet bygget ved de Olympiske Lege i 1988.
Området ved væggene,
som ingen lægger mærke til
havde blevet udeladt fra nogen større indgriben,
og det er her, jeg fandt mine første skatte.
Mens jeg blev mere opsat på at lave buer,
begyndte jeg at lede overalt i mit nabolag.
Når jeg tog på studieture,
familieferier eller bare på jeg hjem
fra fritidsaktiviteter,
så gik jeg rundt i de skovbevoksede områder
og samlede grene
med de værktøjer, jeg sneg ned i min skoletaske.
Og det ville være save, knive,
segle og økser,
som jeg dækkede til med håndklæde.
Jeg ville tage grenene med hjem,
tage busser og tog,
mens jeg knap nok kunne holde dem i mine hænder.
Og jeg tog ikke værktøjet med her til Long Beach.
Lufhavnssikkerhed.
(Latter)
I mit værelses privathed, dækket til af savsmuld,
ville jeg save, trimme og polere træ hele natten lang
indtil en bue fik form.
En dag var jeg ved at skifte form på et stykke bambus
og endte med at sætte ild til stedet.
Hvorhenne? På taget af bygningen,
et sted som 96 familier kalder hjem.
En kunde fra en butik på tværs af bygningen
ringede efter 112.
og jeg løb ned for at fortælle min mor
med halvdelen af mit hår brændt.
Jeg vil gerne bruge denne mulighed til
at fortælle min mor, som er blandt publikum i dag:
Mor, jeg er virkelig ked af det,
og jeg vil være mere forsigtig med åben ild fra nu af.
Min mor skulle forklare en masse
med at fortælle folk, at hendes søn ikke begik
brandstiftelse.
Jeg søgte også en masse på buer fra rundt om i verden.
Derved prøvede jeg at kombinere
de forskellige buer fra tid og sted
til at skabe den mest effektive bue.
Jeg arbejdede også med forskellige typer af træ,
såsom ahorn, taks og morbær,
og lavede mange skydeeksperiementer
i de skovbevoksede områder tæt på togbanen,
som jeg nævnte tidligere.
Den mest effektive bue for mig
ville være sådan her.
Et: Buede ender kan maksimere spændstigheden,
når du trækker og skyder buen.
To: Maven trækkes inad for højere trækvægt,
som giver mere styrke.
Tre: Sene brugt i det yderste lag af buebenet
for maksimal opbevaring af spænding.
Og fire: Horn brugt til at lagre energi i kompression.
Efter at fikse, ødelægge, omdesigne,
lappe, bøje og ændre,
så begyndte min ideele bue at tage form,
og da den endelig var færdig,
så den sådan her ud.
Jeg var så stolt af mig selv
for selv at opfinde en perfekt bue.
Dette er et billede af traditionelle koreanske buer
taget fra et museum,
og se hvordan min bue ligner dem.
Tak til mine forfædre
for at stjæle min opfindelse. (Latter)
Ved at lave buer
er jeg kommet i kontakt med en del af min kulturarv.
Dét at kende til den information, som har oparbejdet sig gennem tiden,
og læse beskeden efterladt af mine forfædre,
var bedre en enhver form for terapi
eller råd givet til mig af nogen voksne.
Ser I, jeg søgte langt og bredt,
men gad aldrig at lede tæt på og nært.
Ved at indse det,
begyndte jeg at blive interesseret i koreansk historie,
som aldrig havde inspireret mig før.
I sidste ende, så er græsset ofte grønnere
på min side af hegnet,
selvom vi ikke indser det endnu.
Nu vil jeg vise jer, hvordan min bue virker.
Og lad os se, hvordan den her virker.
Dette er en bambusbue,
med 20-kilos vægte.
(Lyd af flyvende pil)
(Bifald)
En bue kan fungere som en simpel mekanisme,
men for at lave en god bue,
kræver det en masse sensivitet.
Man er nødt til at forstå og kommunikere
med træmaterialet.
Ethvert fiber i træet
har dets egen årsag og virke for eksistens,
og kun igennem samarbejde og harmoni mellem dem
bliver en god bue skabt.
Jeg er måske en [underlig] studerende
med ukonventionelle interesser,
men jeg håber på, at jeg yder et bidrag
ved at dele min historie med jer.
Min ideelle verden er et sted,
hvor ingen er efterladt,
hvor der er brug for alle lige der, hvor de befinder sig,
ligesom fibrene og senerne i en bue,
et sted, hvor de stærke er fleksible
og de sårbare er modstandsdygtige.
Buen minder om mig
og jeg minder om buen.
Nu skyder jeg en del af mig selv hen til jer.
Nej, endnu bedre, en del af mit sind
er lige blevet skudt hen til jeres sind.
Ramte jeg dig?
Tak.
(Bifald)