Ponekad me je zaista prilično sramota
što sam Evropljanin.
Prošle godine
je preko milion ljudi stiglo u Evropu tražeći našu pomoć,
a naš je odgovor, iskreno, bio bedan.
Prosto je tu previše protivrečnosti.
Oplakujemo tragičnu smrt
dvogodišnjeg Alana Kurdija,
pa ipak, od tad, više od 200 dece
se naknadno udavilo u Sredozemnom moru.
Imamo međunarodne sporazume
koji prepoznaju izbeglice kao zajedničku odgovornost,
pa ipak dozvoljavamo da sićušni Leban
ugosti više Sirijaca od sveukupno čitave Evrope.
Jadikujemo zbog postojanja krijumčara ljudima,
pa ipak se staramo da to bude jedina održiva trasa
za traženje azila u Evropi.
Nedostaju nam radnici,
ali odbijamo ljude koji se uklapaju u naše ekonomske i demografske potrebe
od dolaska u Evropu.
Deklamujemo o našim liberalnim vrednostima koje su suprotne islamskom fundametalizmu,
pa ipak -
imamo represivne zakone
koji pritvaraju decu koja traže azil,
koji odvajaju decu od njihovih porodica
i koji oduzimaju imovinu izbeglicama.
Šta mi to radimo?
Kako je došlo do ovoga,
kako smo usvojili tako nehuman odgovor na humanitarnu krizu?
Ne verujem da se to desilo jer ljude nije briga,
ili bar ne želim da verujem da je tako jer ljude nije briga.
Verujem da je tako jer naši političari nemaju viziju,
viziju kako da prilagode međunarodni program za izbeglice,
koji je stvoren pre 50 godina,
promenljivom i globalizovanom svetu.
Pa želim da se vratim malo unazad
i da postavim dva temeljna pitanja,
dva pitanja koja svi moramo da postavimo.
Prvo: zašto trenutni sistem ne funkcioniše?
I drugo: kako možemo da ga popravimo?
Dakle, savremeni režim za izbeglice
su ovi ljudi stvorili na zgarištu Drugog svetskog rata.
Njegov osnovni cilj je da se postara
da kada država zataji, ili još gore, okrene se protiv sopstvenog naroda
da ljudi imaju gde da odu,
da žive bezbedno i dostojanstveno sve dok mognu da se vrate kući.
Stvoren je baš zbog situacija, nalik situaciji koju trenutno vidimo u Siriji.
Putem međunarodne konvencije koju je potpisalo 147 vlada,
Konvencije o statusu izbeglica iz 1951.
i međunarodne organizacije, UNHCR,
države su se obavezale da će recipročno primati na svoju teritoriju
ljude koji beže od ratova i proganjanja.
Međutim, trenutno je taj sistem zatajio.
U teoriji, izbeglice imaju pravo da traže azil.
U praksi, naši zakoni o imigraciji blokiraju puteve do sigurnosti.
U teoriji, izbeglice imaju pravo na otvorenu stazu integracije
ili da se vrate u zemlju iz koje potiču.
Međutim u praksi, zaglavljene su u skoro beskonačnom limbu.
U teoriji, izbeglice su zajednička globalna odgovornost.
U praksi, geografija određuje da zemlje koje su najbliže ratu
preuzimaju ogromnu većinu svetskih izbeglica.
Sistem nije nefunkcionalan jer su pravila pogrešna.
Već se radi o tome da ih ne primenjujemo kako treba u promenljivom svetu,
a o tome moramo da razmislimo.
Želim da vam ukratko objasnim kako trenutni sistem funkcioniše.
Kako zapravo funkcioniše režim za izbeglice?
Ali ne iz ugla hijerarhijski ustrojenih institucija,
već iz ugla izbeglice.
Pa, zamislite Sirijku.
Nazovimo je Amira.
A Amira za mene predstavlja mnoge ljude koje sam upoznao iz tog regiona.
Amira, kao i otprilike 25 procenata izbeglica u svetu,
je žena koja ima decu
i ne može da se vrati kući jer potiče iz ovog grada
koji je pred vama, iz Homsa,
nekad prelepog grada sa istorijom,
koji je sad u ruševinama.
Pa, Amira ne može da se vrati tamo.
Ali Amira se takođe ne nada da će se naseliti u treću državu
jer je to kao tiket za loto,
jedino je dostupan manjem broju od jednog procenta izbeglica u svetu.
Pa su Amira i njena porodica
suočeni sa gotovo nemogućim izborom.
Imaju tri osnovne opcije.
Prva je da Amira povede svoju porodicu u kamp.
U kampu bi mogla da dobije pomoć,
ali mali su izgledi za Amiru i njenu porodicu.
Kampovi su na pustim, bezvodnim mestima,
često u pustinjama.
U izbegličkom kampu Zatari u Jordanu,
noću možete čuti otvorenu vatru preko granice u Siriji.
Ograničena je ekonomska aktivnost.
Obrazovanje je često lošeg kvaliteta.
A širom sveta,
nekih 80 procenata izbeglica koje su u kampovima,
moraju u njima da ostanu bar pet godina.
To je bedan život
i verovatno zato u stvarnosti
svega devet procenata Sirijaca bira tu opciju.
Alternativno, Amira može da krene u urbanu sredinu
u susednoj državi, poput Amana ili Bejruta.
To je opcija koju je izabralo oko 75 procenata sirijskih izbeglica.
Međutim tu takođe imate velike poteškoće.
Izbeglice na sličnim urbanim mestima obično nemaju pravo na rad.
Obično ne dobijaju značajan pristup pomoći.
Pa kad Amira i njena porodica potroše svoju osnovnu ušteđevinu,
ostaje im vemo malo i suočavaju se s urbanom bedom.
Dakle, imaju treću alternativu,
a nju bira sve veći broj Sirijaca.
Amira može da potraži nadu za svoju porodicu
rizikujući njihove živote na opasnom i rizičnom putovanju
u drugu državu,
a to je ono što trenutno gledamo u Evropi.
Širom sveta nudimo izbeglicama skoro nemoguć izbor
između tri opcije:
kampa, urbane bede i opasnih putovanja.
Za izbeglice je taj izbor trenutni globalni režim za izbeglice.
No, smatram da je to pogrešan izbor.
Mislim da možemo da ga preispitamo.
Razlog zašto ograničavamo te opcije
je jer mislimo
da su to jedine opcije koje su dostupne izbeglicama,
a nisu.
Političari formulišu taj problem kao gubitničku strategiju,
da ako pomognemo izbeglicama, građane izlažemo trošku.
Nekako kolektivno pretpostavljamo
da su izbeglice neizbežan trošak iliti teret za društvo.
Ali ne moraju to da budu. Mogu da nam doprinesu.
Pa želim da iznesem tvrdnju
da postoje načini na koje možemo da proširimo ponuđeni izbor
i da i svi ostali imaju koristi:
države domaćini i zajednice,
naša društva, kao i same izbeglice.
I želim da predložim četiri načina
na koje možemo da transformišemo paradigmu razmišljanja o izbeglicama.
Sva četiri načina imaju nešto zajedničko:
sve su to načini putem kojih koristimo mogućnosti globalizacije,
mobilnosti i tržišta,
i njima dopunjujemo naše viđenje problema izbeglica.
Prvi o kom želim da razmislim
je zamisao o okruženjima s mogućnostima,
a počinje od osnovnog prepoznavanja
da su izbeglice ljudska bića kao svi drugi,
ali da su prosto u izvanrednim okolnostima.
Zajedno sa kolegom iz Oksforda,
započeli smo istraživački projekat u Ugandi
posmatrajući ekonomski život izbeglica.
Izabrali smo Ugandu ne zbog toga što ona predstavlja sve zemlje domaćine.
Nije to. Ona je izuzetna.
Za razliku od većine zemalja domaćina širom sveta,
Uganda
pruža izbeglicama ekonomske mogućnosti.
Pruža im pravo na rad. Pruža im slobodu kretanja.
A rezulatati toga su izvanredni,
kako za izbeglice tako i za zajednicu domaćina.
U glavnom gradu, Kampali,
otkrili smo da 21 procenat izbeglica poseduje firme koje zapošljavaju druge,
a 40 procenata tih zaposlenih
su pripadnici zemlje domaćina.
Drugim rečima, izbeglice stvaraju poslove
za građane zemlje domaćina.
Čak i u kampovima smo otkrili izvanredne primere
preduzetničkih poslova koji su živahni i cvetaju.
Na primer, u smeštaju po imenu Nakivale,
otkrili smo primere izbeglica iz Konga
kako vode posao razmene digitalne muzike.
Otkrili smo Ruanđanina koji vodi pristupačan posao
koji omogućuje omladini da igra kompjuterske igrice
na recikliranim konzolama i recikliranim televizorima.
Uprkos uslovima ekstremnog ograničenja,
izbeglice prave izume,
a gospodin koga vidite je momak iz Konga po imenu Demu-Kej.
Demu-Kej je stigao u smeštaj gotovo praznih ruku,
ali želeo je da pravi filmove.
Pa je sa prijateljima i kolegama osnovao radio stanicu za zajednicu,
iznajmio je video kameru
i trenutno snima filmove.
Snimio je dva dokumentarca
s našim timom i za naš tim
i stvara uspešan posao iz skoro ničega.
Ovakvi primeri
bi trebalo da budu vodilje našem odgovoru na izbeglice.
Umesto što vidimo izbeglice
kao neizbežne zavisnike o humanitarnoj pomoći,
moramo da im obezbedimo mogućnosti za ljudski procvat.
Da, odeća, ćebad, sklonište, hrana
sve to jeste važno u fazi hitne pomoći,
ali takođe moramo da gledamo dalje od toga.
Moramo da im obezbedimo mogućnosti za povezivanje, struju,
obrazovanje, pravo na rad,
pristup kapitalu i bankarstvu.
Sve ono što uzimamo zdravo za gotovo
dok smo priključeni na globalnu ekonomiju
bi trebalo i moralo da se odnosi na izbeglice.
Druga zamisao o kojoj želim da raspravljam su ekonomske zone.
Nažalost, svaka zemlja domaćin u svetu
nema pristup kakav ima Uganda.
Većina zemalja domaćina ne otvara svoje ekonomije za izbeglice
na isti način.
Ali i dalje imamo pragmatične alternativne opcije koje možemo da koristimo.
Prošlog aprila sam putovao u Jordan sa mojim kolegom,
ekonomistom razvoja Polom Kolijerom,
i dok smo bili tamo zajedno smo došli na ideju,
sa međunarodnom zajednicom i vladom,
ideju da pružimo poslove Sirijcima,
istovremeno podržavajući nacionalnu razvojnu strategiju Jordana.
Ideja je o ekonomskoj zoni,
u kojoj bismo potencijalno mogli da integrišemo zapošljavanje izbeglica
uz zapošljavanje domaćina, Jordanaca.
A samo 15 minuta dalje od izbegličkog kampa Zatari,
doma za 83,000 izbeglica,
nalazi se postojeća ekonomska zona
po imenu Razvojno područje kralja Huseina Bin Talala.
Vlada je potrošila preko sto miliona dolara
da bi ga priključila na struju, da bi ga priključila na putnu mrežu,
ali su mu nedostajale dve stvari:
pristup radu i unutrašnje investicije.
Dakle, šta ako su izbeglice u stanju da tu rade,
a ne samo da budu zaglavljene u kampu,
da izdržavaju svoje porodice i da razvijaju veštine putem stručne obuke
dok se vrate u Siriju?
Shvatili smo da bi Jordan imao koristi od toga
jer strategija razvoja zahteva od njega da pređe
na proizvodnju, pošto je zemlja sa osrednjim dohodkom.
To bi koristilo izbeglicama, ali bi takođe doprinelo
posleratnom obnavljanju Sirije;
razumevanje da moramo da obučimo izbeglice
kao najbolje izvore eventualnog obnavljanja Sirije.
Objavili smo ovu ideju u časopisu "Forin Afers".
Kralj Abdul je prihvatio ideju.
Najavljena je pre dve nedelje na konferenciji Sirija u Londonu,
a njeno sprovođenje počinje na leto.
(Aplauz)
Treća ideja koju želim da vam izložim
je uparivanje prioriteta između država i izbeglica
koje vodi do srećnih ishoda, koje vidite ovde na selfiju
Angele Merkel i sirijske izbeglice.
Mi retko pitamo izbeglice šta žele, gde žele da idu,
ali smatram da možemo to da uradimo
i da i dalje svi budu zadovoljni.
Ekonomista Alvin Rot je razvio ideju podudarnih tržišta,
to kako rangiranje prioriteta dve strane oblikuje eventualne podudarnosti.
Moje kolege, Vil Džons i Aleks Tejtlbojm
su istraživali na koji način bi ova ideja mogla da se primeni na izbeglice;
pitajući izbeglice da rangiraju željena odredišta,
ali takođe da se omogući državama da rangiraju tipove izbeglica koje žele
po kriterijumu veština i jezika
i da im omoguće da se upare.
Sad, naravno, morali biste da napravite kvote
zbog stvari poput raznovrsnosti i ranjivosti,
ali to je način za povećanja mogućnosti uparivanja.
Ideja o uparivanju se uspešno koristi
da bi se uparili, na primer, studenti sa univerzitetskim jedinicama,
da bi se uparili donatori bubrega sa pacijentima
i u njenoj srži je tip algoritma koji postoji na sajtovima za upoznavanje.
Pa, zašto da to ne primenimo i pružimo izbeglicama širi izbor?
Moglo bi se koristiti i na nacionalnom nivou,
gde se suočavamo sa najvećim izazovom
ubeđivanja lokalnih zajednica da prihvate izbeglice.
A trenutno u mojoj državi, na primer,
često šaljemo inženjere u ruralne oblasti, a poljoprivrednike u gradove,
a to nema nikakvog smisla.
Pa bi uparivanje tržišta pružilo mogući put za spajanje ovih prioriteta
i poštovanje potreba i zahteva domaće populacije
i samih izbeglica.
Četvrta ideja koju ću da vam izložim je o humanitarnim vizama.
Veći deo tragedije i haosa koje smo videli u Evropi
mogao se potpuno izbeći.
On je iznikao iz temeljne protivrečnosti evropske politike o azilu,
koja glasi:
da biste tražili azil u Evropi,
morate spontano da stignete, krećući na ta opasna putovanja
koja sam opisao.
Ali zašto bi ova putovanja bila nužna u eri jeftinih letova
i savremenih konzularnih mogućnosti.
To su potpuno nepotrebna putovanja,
a prošle godine su uzrokovala smrt preko 3000 ljudi
na evropskim granicama i unutar evropske teritorije.
Da je izbeglicama prosto dozvoljeno
da putuju direktno i traže azil u Evropi,
izbegli bismo to,
a postoji način da to uradimo
putem nečeg što se naziva humanitarnom vizom,
koja omogućuje ljudima da u ambasadi preuzmu vizu
ili u konzulatu u susednoj državi,
a da onda jednostavno plate sopstveni put
trajektom ili letom do Evrope.
Plaćaju oko 1000 evra
krijumčarima da ih prevedu od Turske do grčkih ostrva.
Budžetski let od Bodruma do Frankfurta košta 200 evra.
Kad bismo to omogućili izbeglicama, imali bismo velike prednosti.
To bi spasilo živote,
podrilo bi čitavo tržište krijumčara
i odstranjen bi bio haos koji vidimo na ulaznim granicama u Evropu,
na mestima poput grčkih ostrva.
Politika nas sprečava u tome, pre nego racionalna rešenja.
A to je ideja koja je već primenjivana.
Brazil je usvojio pionirski pristup
kada je preko 2,000 Sirijaca dobilo mogućnost dobijanja humanitarnih viza,
ulaska u Brazil i traženja statusa izbeglica po dolasku.
A u toj shemi, svaki Sirijac koji je prošao kroz to
je dobio status izbeglice i prepoznat je kao prava izbeglica.
To se već desilo ranije.
Između 1922. i 1942,
ovi nansenski pasoši su korišćeni kao putna dokumenta
da bi omogućili 450,000 Asiraca, Turaka i Čečena
da putuju Evropom
i da zahtevaju status izbeglice bilo gde u Evropi.
A Nansenska međunarodna kancelarija za izbeglice
je dobila Nobelovu nagradu za mir
jer je ovo prepoznato kao održiva strategija.
Dakle, sve ove četiri ideje koje sam vam predstavio
su načini na koje možemo proširiti skup Amirinih izbora.
Oni su načini na koje možemo da pružimo izbeglicama više izbora
mimo tri osnovne, nemoguće opcije
koje sam vam objasnio,
i da i dalje svi budu zadovoljni.
Da zaključim, zaista nam je potrebna nova vizija,
vizija koja proširuje izbor za izbeglice,
ali i prepoznaje da oni ne moraju da budu teret.
Izbeglice ne moraju nužno da budu trošak.
Da, one su odgovornost humanitaraca,
ali one su ljudska bića sa veštinama, talentima, težnjama,
sposobne da pruže doprinos - ako im to dozvolimo.
U novom svetu,
migracija neće nestati.
Ono što smo videli u Evropi, pratiće nas mnogo godina.
Ljudi će i dalje da putuju,
i dalje će da budu raseljeni,
a mi moramo da pronađemo racionalne, realistične načine da se bavimo ovim -
koji nisu zasnovani na staroj logici humanitarne pomoći,
nisu zasnovani na logici milosrđa,
već na iskorištavanju mogućnosti
koju nude globalizacija, tržište i mobilnost.
Pozivam se na vašu trezvenost i pozivam naše političare
da budu trezveni za ovaj izazov.
Mnogo vam hvala.
(Aplauz)