Van úgy, hogy elfog a szégyen,
mert európai vagyok.
Több mint egymillióan jöttek tavaly
Európába, segítségünkre szorulva.
Reagálásunk – őszintén szólva – szánalmas volt.
Óriási ellentmondások láthatók.
Gyászoljuk ugyan a kétéves korában
tragikusan elhunyt Alan Kurdit,
de azóta még több mint 200 gyermek
fulladt a Földközi-tengerbe.
Vannak nemzetközi szerződések,
amelyek szerint a menekültekért közös a felelősség,
s belenyugszunk, hogy az apró Libanonban
több a szíriai menekült, mint egész Európában.
Sopánkodunk, hogy embercsempészek vannak,
s nem teszünk ellene, hogy ez legyen az egyetlen járható,
Európába vezető út a menedékkérők számára.
Munkaerőhiány van nálunk,
de mégsem engedjük be Európába azokat, akikre gazdaságilag és demográfiailag is
szükségünk lenne.
Liberális értékeinket hirdetjük a fundamentalista iszlámmal szemben,
de mégis
elnyomó intézkedéseket hozunk,
hogy föltartóztassuk a gyermek menedékkérőket,
ami elszakítja őket a családjuktól,
és olyanokat, amelyek megfosztják a menekülteket vagyonuktól.
Mit művelünk?
Hogyan fajulhatott a helyzet odáig,
hogy a humanitárius válságra ennyire embertelen válaszokat adunk?
Nem hiszem, legalábbis nem akarom elhinni,
hogy ezt a nemtörődömség okozza.
Azt hiszem, az okozza, hogy politikusaink szűk látókörűek,
nincs elképzelésük, hogyan változtassanak az 50 éve kialakított
nemzetközi menekültrendszeren,
a változó és globalizálódó világ igényei szerint.
Álljunk meg egy pillanatra,
mert két lényeges kérdést vetek föl,
amelyeknek mindenkiben föl kell merülniük.
Az első: miért nem működik a jelenlegi rendszer?
A második: hogyan javíthatjuk meg?
A mai menekültügyi rendszert
a II. világháború utáni kényszerhelyzetben alakították ki.
Alapvető célja az volt, hogy amikor egy állam elmulasztja,
vagy ami még rosszabb, nem akarja megvédeni állampolgárait,
legyen hová menniük,
hogy biztonságban s méltó körülmények között éljenek, míg haza nem térhetnek.
Pontosan a szíriaihoz hasonló mostani esetekre készült.
A 147 kormány által megkötött nemzetközi egyezmény,
"A menekültek helyzetére vonatkozó 1951. évi egyezmény" alapján
és az ENSZ UNHCR nevű nemzetközi szervezete útján
az államok vállalták, hogy területükre viszonosan befogadják azokat,
aki viszály és üldözés elől menekülnek.
De mostanra a rendszer roskadozik.
Elvileg a menekülteknek joguk van menedéket kérni.
Bevándorlási intézkedéseink a gyakorlatban gátolják a biztonság elérését.
Elvileg a menekülteknek joguk van a beilleszkedésre,
vagy visszatérni hazájukba.
De a gyakorlatban bizonytalan helyzetben rekednek, ki tudja, meddig.
Elvileg a menekültekért mindenki felelős.
A gyakorlatban földrajzi helyzetük miatt a válságterülettel szomszédos országok
fogadják be túlnyomó többségüket.
Nem a rendszer omlott össze –, a szabályok alkalmatlanok.
Nem kellően alkalmazzuk őket a változó világra,
és ezt kell újólag átgondolnunk.
Megvilágítom, hogyan működik a jelenlegi rendszer.
Hogy működik a gyakorlatban a menekültrendszer?
De nem felülnézetben, intézményi szemszögből,
hanem a menekült szemszögéből.
Képzeljünk el egy szíriai nőt,
nevezzük Amirának.
Ő jelképezi azt a tömeget, amellyel a kérdéses körzetben találkoztam.
Amira, akár a világ menekültjeinek 25%-a,
gyermekes anya.
Nem térhet haza, mert a képen látható városból,
Homsból jött.
Az egykor gyönyörű történelmi városban
mára kő kövön nem maradt.
Amira ezért nem térhet vissza.
De Amira nem remélheti, hogy harmadik országban letelepedhet,
mert ekkora szerencse
csak a világ menekültjeinek 1%-át éri.
Így Amira és családja majdhogynem
lehetetlen választás előtt áll.
Alapvetően 3 lehetőségük van.
Az első, hogy családját egy táborba viszi.
Ott lehet, hogy kap segélyt,
de Amira és családja kilátásai nem rózsásak.
A táborok kietlen, sivár területen,
gyakran sivatagban fekszenek.
A jordániai Zaatari menekülttáborban éjjelente áthallik
a szíriai határ túloldaláról az ágyútűz.
Csak csekély gazdasági tevékenység lehetséges.
Az oktatás gyakran alacsony színvonalú.
A világon
a táborban élő menekültek kb. 80%-a
legalább 5 évig kénytelen táborban lakni.
Borzalmas lét!
Valószínűleg ez az oka,
hogy a szíriaiaknak csak 9%-a él ezzel a lehetőséggel.
Másik lehetőség, hogy Amira egy szomszédos ország
valamelyik városába megy, pl. Ammánba vagy Bejrútba.
Ezt a lehetőséget választotta a szíriai menekültek kb. 75%-a.
De ott is nagy nehézségeik vannak.
E városokban általában nincs joguk munkát vállalni.
Többnyire nem jutnak segítséghez.
Amint Amira és családja föléli megtakarításai javát,
utána csak tengődnek, és nyilván a városi nyomor jut osztályrészükül.
Van még egy lehetőségük.
Ezzel élnek egyre inkább a szíriai menekültek.
Amira és családja még abban reménykedhet,
ha életüket veszélyes úton kockáztatva
másik országba mennek.
Ma Európában ennek vagyunk tanúi.
Az egész világon a menekülteket 3 majdnem
lehetetlen választás elé állítjuk:
tábor, városi nyomor vagy veszélyes út.
Ma a menekültek általában közülük választhatnak.
De szerintem ez a választék rossz.
Újragondolhatjuk ezt a választékot.
Amiért e lehetőségekre korlátozódunk:
azt hisszük, hogy a menekülteknek
nincs más lehetőségük.
De ez nem így van.
A politikusok zéróösszegű játék keretei között mozognak, úgymond:
ha kedvezünk a menekülteknek, akkor költségbe verjük az állampolgárokat.
Hajlamosak vagyunk feltételezni,
hogy a menekültek elkerülhetetlen költséget, terhet rónak a társadalomra.
De nem szükségképpen. Hozzá is járulhatnak.
Amellett érvelek, hogy van
más lehetőség is,
ami mindenki számára előnyös,
a befogadó országoknak és közösségeknek,
társadalmainknak és maguknak a menekülteknek is.
Négy módszert javasolok,
amellyel módosíthatjuk azt, ahogyan menekültekről vélekedünk.
A négy módszerben közös,
hogy mindegyikben élünk a globalizáció, a mobilitás
és a piac adta lehetőségekkel,
és megújítják a menekültkérdéssel kapcsolatos gondolkodásmódunkat.
Az első
a környezet alkalmassá tételének elve.
Ez azon a fölismerésen alapul,
hogy a menekültek hozzánk hasonló emberi lények,
de ők különleges helyzetűek.
Oxfordi munkatársaimmal együtt
Ugandában egy kutatásba fogtunk,
amelyben a menekültek gazdasági életét vizsgáltuk.
Nem azért választottuk Ugandát, mintha tipikus fogadó ország lenne..
Nem, Uganda kivétel.
Más fogadó országoktól eltérően
Uganda a menekülteknek
gazdasági lehetőséget nyújt.
Munkához való jogot, mozgásszabadságot.
Az eredmények elképesztők,
mind a menekültek, mind a befogadó közösségek szempontjából.
Kampalában, a fővárosban tapasztaltuk,
hogy a menekültek 21%-ának van üzleti vállalkozása, amely mást is foglalkoztat,
és az alkalmazottak 40%-a
a fogadó ország állampolgára.
Tehát a menekültek a fogadó ország lakosainak
munkahelyeket teremtenek.
Még a táborokban is meglepő példákat láttunk
pezsgő, virágzó vállalkozásokra.
Nakivale településen láttuk,
hogy pl. kongói menekültek
zeneszámok digitális kereskedelmével foglalkoznak.
Egy ruandai olyan vállalkozást üzemeltet, ahol fiatalok játszhatnak
számítógépes játékokat
szemétből előkotort konzolokon és tévéken.
Nagy úr a muszáj,
így a menekültek újítanak.
Itt Demou-Kay kongói fiatalember látható.
Demou-Kay szinte üres zsebbel érkezett a településre,
de filmet akart készíteni.
Barátaival közösségi rádiót alapított,
bérelt egy videokamerát,
és most filmeket forgat.
Két dokumentumfilmet készített
velünk és részünkre.
Majdnem a semmiből teremtett sikeres üzletet.
Ezek a példák iránymutatók lehetnének,
hogy milyen megoldásokat keressünk a menekültek számára.
Inkább ezek, mint azt látni,
hogy a menekültek szükségszerűen humanitárius segélyektől függnek.
Meg kell adnunk nekik a lehetőséget az emberi kibontakozásra.
Igen: a ruha, takaró, fedél, élelem
szükséghelyzetben mind fontos,
de tovább kell látnunk náluk.
Lehetőséget kell nyújtanunk kapcsolatteremtésre;
hozzáférést áramhoz, oktatáshoz, tőkéhez, banki szolgáltatáshoz
és jogot a munkavállaláshoz.
Minden lehetőséget, amit adottnak veszünk,
mert benne vagyunk a világgazdaságban,
megadhatunk, és meg is kell adnunk a menekülteknek.
A másik megbeszélendő ötlet a gazdasági övezetek kérdése.
Sajnos nem minden fogadó ország álláspontja
olyan, mint Ugandáé.
A legtöbbjük nem engedi be úgy a gazdaságába a menekülteket,
mint az ugandaiak.
De van még egy gyakorlati lehetőségünk, amellyel élhetünk.
2015 áprilisában Jordániában jártunk munkatársammal,
Paul Collier fejlesztésközgazdásszal.
Amíg ott voltunk, átbeszéltünk egy ötletet
a nemzetközi közösség és a kormány bevonásával:
a szíriaiaknak nyújtandó munkalehetőség ötletét,
ami egyben támogatást nyújt Jordánia fejlesztési stratégiájához is.
Az ötlet egy gazdasági övezetről szól,
amely integrálni tudja szükség esetén a dolgozni akaró menekülteket,
és egyben foglalkoztatja a helybélieket.
Csupán 15 percnyire a zaatari menekülttábortól,
amely 83 ezer menekült otthona,
gazdasági övezet működik,
amely Husszein bin Talal király nevét vette fel.
A kormány több mint 100 millió dollárt költött rá,
hogy az övezetet bekösse a villamos hálózatba és az úthálózatba,
de két dolog hiányzott:
a munkaerő és a külső befektetések.
Mi lenne, ha a menekültek ott dolgozhatnának,
semmint a táborban kuksolnak,
így eltarthatnák családjukat, szakképzéssel fejleszthetnék készségeiket,
mielőtt Szíriába hazatérnének?
Fölismertük, hogy ez Jordánia javára válna,
hiszen fejlesztési stratégiája ugrást tervez,
hogy közepes bevételű országból ipari országgá váljon.
Hasznára válik a menekülteknek, de hozzájárulhat
Szíria válságot követő újjáépítéséhez is
ha fölismerjük, hogy föl kell készítenünk a menekülteket
mint Szíria újjáépítésének leendő munkaerőforrását.
A Foreign Affairsben közzétettük az ötletet,
Abdullah király az ötletet fölkarolta.
Két hete a londoni Szíria Konferencián be lett jelentve,
és a kísérlet nyáron megkezdődik.
(Taps)
A harmadik ötlet, hogy lehetőleg
találkozzanak az államok és a menekültek elképzelései,
hogy mindenki elégedett legyen, ahogy itt Angela Merkel
és egy szíriai menekült szelfijén látjuk.
Ritkán kérdezzük őket, mit szeretnének, hová szeretnének menni,
de állítom, hogy ezt megtehetjük,
és ettől mindenkinek csak jobb lesz.
Alvin Roth közgazdász kimunkálta az összehangolt piacok elvét. Rangsorolva
a résztvevők prioritásait, ezzel végül elérhető egy megfeleltetés.
Will Jones és Alex Teytelboym kollégáim
rájöttek egy módszerre, amellyel az ötlet menekültekre alkalmazható:
a menekültek rangsorolják a preferált célországaikat,
de az államok is rangsorolhassák, milyen típusú menekülteket szeretnének
szakképzettségi vagy nyelvi ismérvek szerint,
majd hangoljuk össze a listákat.
Persze, kvótákat kell fölállítanunk
pl. a különbözőség és sebezhetőség alapján,
de e módszerrel növelhető az összehangolás lehetősége.
Az összehangolás elvét sikeresen alkalmazzák
pl. az egyetemi felvételeknél;
veseátültetésnél a legalkalmasabb páciens kiválasztásában;
és ez képezi a randioldalak algoritmusának alapját is.
Miért ne alkalmaznánk a menekültek kivá- lasztásánál, hogy jobb esélyt kapjanak?
A módszer országosan is használható,
ahol a legnagyobb nehézség rávenni
a helyi közösséget a befogadásra.
Hazámban jelenleg gyakran
pl. a mérnököket vidékre, a földműveseket viszont a városba küldjük,
ami teljesen értelmetlen.
Az összehangolt piacok módszerével egyeztethetjük a preferenciákat,
és igazodhatunk a befogadók és a menekültek szükségletéhez
és igényéhez.
A negyedik ötlet tárgya a humanitárius vízum.
Az Európában tapasztalt tragédiák s zűrzavar nagy része
teljességgel elkerülhető.
Gyökerük Európa alapjaiban ellentmondásos menedékjogi
szabályozásában keresendő.
Ahhoz, hogy valaki menedéket kérhessen Európában,
végig kell csinálnia azt a veszélyes utat,
amelyről már szóltam.
De miért van erre szükség a fapados járatok
és modern konzuli eszközök korában?
Ezek az utak teljesen fölöslegesek.
Tavaly 3 ezer menekült halálát okozták
az európai határoknál és Európa területén.
Ha a menekülteknek megengednék,
hogy közvetlenül jöjjenek és kérjenek menedéket Európában,
mindez elkerülhető lenne.
Megvan ennek a módja:
ezt nevezzük humanitárius vízumnak,
amellyel vízumot kaphatnának
egy szomszédos ország külképviseletén,
aztán maguk választhatnák ki,
hogy komppal vagy repülővel jöjjenek Európába.
Kb. ezer euróba kerül embercsempész útján
Törökországból a görög szigetekre jutni.
Bodrumból Frankfurtba 200 euróért elhoz egy fapados járat.
Ha ezt megengednénk a menekülteknek, ez nagy előnyökkel járna.
Életeket menthetnénk,
aláásnánk az embercsempész üzletágat,
és megszűnne az európai határokon, pl. a görög szigeteken
uralkodó zűrzavar.
E megoldást a politika gátolja, nem akarja az ésszerű megoldást.
De az ötletet már alkalmazzák.
Brazília úttörő megoldást vezetett be,
mellyel több mint 2000 szíriai juthatott humanitárius vízumhoz:
Brazíliába érkezve folyamodnak menekült jogállásért.
Ezzel az eljárással minden szíriai
menekült jogálláshoz jutott, és valódi menekültnek ismerték el.
De erre történelmi precedens is létezik.
1922 és 1942 között
az ún. Nansen-útlevelet használták úti okmányul,
amellyel 450 ezer asszír, török és csecsen
utazhatott Európában.
és folyamodhatott itt menekült jogálláshoz.
A Nemzetközi Nansen Menekültiroda
Nobel-békedíjat kapott
ezen stratégia jelentőségének elismeréseként.
Mind a négy ismertetett ötlet
módot ad rá, hogy bővítsük Amira választási lehetőségeit.
Van rá mód, hogy az ismertetett három lehetetlen opción kívül
bővíthessük a menekültek
választási lehetőségét,
és még mások is jól járjanak.
Végezetül: új szemléletre van szükség,
a menekültek döntési lehetőségeit bővítőre,
de amely tudatosítja: nem kell terhet jelenteniük.
Nincs szó róla, hogy okvetlen költséggel járjanak.
Igen, humanitárius felelősséget jelentenek,
de szakképzett, tehetséges, törekvő emberi lények,
és megvan a képességük, hogy tegyenek másokért –, ha hagyják.
Az új világban
a migráció nem foszlik semmivé.
Amit Európában látunk, sokáig velünk marad.
Az emberek továbbra is útra kelnek,
továbbra is elhagyják szülőföldjüket.
Ésszerű, gyakorlatias módszereket kell találnunk a helyzet kezelésére –,
de nem a humanitárius segélyezés régi logikájára alapozva,
nem a jótékonyság logikájára alapozva,
hanem élve a globalizáció, a piacok
és a mobilitás kínálta lehetőségekkel.
Arra ösztönzök mindenkit, hogy ocsúdjunk föl, rázzuk föl politikusainkat,
hogy nőjenek föl a feladathoz.
Köszönöm szépen.
(Taps)