Jag slår vad om att ni är oroliga.
(Skratt)
Jag var orolig.
Det var därför jag påbörjade det här stycket.
Jag var orolig för vaginor.
Jag oroade mig för vad vi tänker om vaginor
och oroade mig ännu mer för att vi inte tänker på dem.
Jag oroade mig för min egen vagina.
Den behövde ett sammanhang, en kultur, en gemenskap med andra vaginor.
Det finns så mycket mörker och hemligheter omkring dem.
Liksom från Bermudatriangeln rapporterar ingen därifrån.
(Skratt)
Till att börja med är det inte så lätt att ens hitta sin vagina.
Kvinnor tittar inte på den på dagar, veckor, månader.
Jag intervjuade en framgångsrik affärskvinna;
hon sa att hon inte har tid.
"Att titta på sin vagina," sa hon, "är en hel dags arbete."
(Skratt)
"Man måste ner på rygg, framför en spegel,
helst en kroppslång spegel.
Man måste hitta den perfekta ställningen
med perfekt ljus,
som sedan skuggas av vinkeln man ligger i.
Man måste vrida upp huvudet, böja ryggen, man blir helt utmattad."
Hon var upptagen; hon hade inte tid.
Så jag bestämde mig för att prata med kvinnor om deras vagina.
Det började som enkla vaginaintervjuer
och blev till vaginamonologer.
Jag pratade med över 200 kvinnor.
Jag pratade med äldre kvinnor, yngre kvinnor, gifta kvinnor,
lesbiska kvinnor, singelkvinnor.
Jag pratade med affärskvinnor, universitetsprofessorer,
skådespelare, sexarbetare.
Jag pratade med afrikansk-amerikanska kvinnor, asiatisk-amerikanska kvinnor,
indianska kvinnor, vita kvinnor, judiska kvinnor.
Till att börja med var kvinnor lite blyga, lite motvilliga att prata.
När de väl började kunde man inte stoppa dem.
Kvinnor älskar att tala om sin vagina, det gör de verkligen.
Mest för att ingen någonsin har frågat dem förut.
(Skratt)
Ta till exempel ordet "vagina" - vagina, vagina.
I bästa fall låter det som en infektion.
Kanske ett medicinskt redskap.
"Skynda på, sköterskan, hämta vaginan!"
(Skratt)
Vagina, vagina, vagina.
Det spelar ingen roll hur ofta man säger ordet,
det låter aldrig som ett ord man vill säga.
Det är ett helt löjligt, totalt osexigt ord.
Om man använder det under sex i ett försök att vara politiskt korrekt,
"Älskling, smek min vagina,"
förstör man genast hela handlingen.
(Skratt)
Jag oroar mig för vad vi kallar den och inte kallar den.
I Great Neck, New York, kallar de den en "katt".
En kvinna där berättade att hennes mor sa till henne:
"Ha inte på dig trosor under pyjamasen, älskling.
Du behöver vädra din katt."
(Skratt)
I Westchester kallas den Pooki,
i New Jersey, twat.
Den kallas Powderbox, derriere, Pooky, Poochi, Poopi,
Poopelu, Pooninana, Padepachetchki, Pal och Piche.
(Skratt)
Den kan kallas Toadie, Dee Dee, Nishi, Dignity, Coochi Snorcher,
Cooter, Labbe, Gladys Seagelman, VA,
Wee Wee, Horsespot, Nappy Dugout,
Mongo, Ghoulie, Powderbox, Mimi i Miami,
Split Knish i Philadelphia...
(Skratt)
och Schmende i Bronx.
(Skratt)
Jag oroar mig för vaginor.
Så här börjar "Vaginamonologerna".
Men det började egentligen inte där.
Det började med ett samtal med en kvinna.
Vi pratade om klimakteriet,
och började prata om hennes vagina,
som man gör när man pratar om klimakteriet.
Och hon sa saker om sin vagina som chockade mig -
att den torkat ihop och var slut och död -
och jag var chockad.
Så jag frågade en vän i förbigående,
"Hur ser du på din vagina?"
Och den kvinnan sa något ännu mer häpnadsväckande
och nästa kvinna sa något mer häpnadsväckande,
och innan jag visste ordet av berättade alla kvinnor
att det var någon jag måste prata med om deras vagina
för de hade en bra historia,
och jag drogs iväg på vaginaspåret.
(Skratt)
Och jag är kvar på det spåret.
Jag tror att om ni sagt till mig när jag var ung
att jag skulle växa upp, gå i skobutiker,
och folk skulle ropa: "Där är hon, Vaginadamen!"
är jag inte säker på att det skulle vara min ambition i livet.
(Skratt)
Men jag vill prata lite om lycka
och om relationen till hela den här vaginaresan,
för det har varit en otrolig resa
som började för åtta år sedan.
Jag tror att innan "Vaginamonologerna"
trodde jag inte riktigt på lycka.
Jag trodde faktiskt att bara idioter var lyckliga.
Jag minns att när jag började praktisera buddhism för 14 år sedan
och fick höra att syftet med träningen var att vara lycklig,
sa jag: "Hur kan man vara lycklig och leva i denna värld full av lidande
och leva i denna värld av smärta?"
Jag blandade ihop lycka med en massa andra saker,
som okänslighet eller dekadens eller själviskhet.
Och det som hände under tiden med "Vaginamonologerna"
och denna resa är att jag tror mig ha förstått
lite mer om lycka.
Det finns tre karaktärsdrag jag vill prata om.
Det första är att se vad som finns precis framför oss,
och prata om det, och säga det.
Jag tror att det jag lärde mig av att prata om vaginan
och tala om vaginan är att det var det mest självklara -
mitt i min kropp och mitt i världen -
och ändå var det precis detta ingen talade om.
Det andra är att det som att tala om vaginan gjorde
var att öppna en dörr som hjälpte mig se
att det finns ett sätt att tjäna världen för att göra den bättre.
Och det är därifrån den djupaste lyckan har uppstått.
Och lyckans tredje princip som jag nyligen förstått:
För åtta år sedan startade denna drivkraft och energi, denna "V-våg" -
jag kan bara beskriva det som en "V-våg", för i ärlighetens namn
förstår jag det inte helt; jag känner att jag står i dess tjänst.
Men denna våg startade, och om jag ifrågasätter vågen,
eller försöker stoppa vågen eller se tillbaka på vågen,
upplever jag det som en pisksnärt
eller möjligheten att bryta nacken av mig.
Men om jag följer med vågen
och litar på vågen och rör mig med vågen,
kommer jag till nästa plats
och det sker logiskt, organiskt och ärligt.
Och jag började detta stycke med historier och berättelser,
och jag pratade med en kvinna som ledde till en annan kvinna
och det ledde till en annan kvinna.
Och så skrev jag ner dessa historier
och presenterade dem för andra.
Och varenda gång jag gav föreställningen i början
köade kvinnor efter föreställningen
för att få berätta sina historier för mig.
Först tänkte jag:
"Kul, jag får höra allt om orgasmer
och fantastiska sexliv och hur kvinnor älskar sin vagina."
Men det var inte det kvinnor köade för att få berätta för mig.
Kvinnor köade för att få berätta hur de våldtagits,
och hur de misshandlats, och hur de blivit slagna,
och hur de utsatts för gängvåldtäkt på parkeringsplatser
och hur deras farbröder utsatt dem för incest.
Och jag ville sluta med "Vaginamonologerna"
för det kändes för skrämmande.
Jag kände mig som en krigsfotograf som tar bilder av hemska händelser,
men inte ingriper för att hjälpa offren.
Så 1997 sa jag: "Låt oss samla kvinnor.
Vad kan vi göra med denna information
om att alla dessa kvinnor utsätts för övergrepp?"
Det visade sig efter att ha funderat på det och utforskat
att jag upptäckte - och FN har sagt detta på sistone -
att var tredje kvinna på den här planeten
kommer att slås eller våldtas under sin livstid.
Det är i praktiken ett kön;
det är i praktiken planetens resurs, som är kvinnor.
Så 1997 samlade vi en massa fantastiska kvinnor och sa:
"Hur kan vi använda pjäsen, dess energi, för att stoppa våld mot kvinnor?"
Vi organiserade ett evenemang i New York City i en teater
och berömda skådespelare kom - från Susan Sarandon
till Glenn Close, till Whoopi Goldberg -
och vi gav en föreställning en kväll,
som katalyserade den här vågen,
denna energi.
Och inom fem år
började något mycket märkligt hända.
En kvinna tog den energin och sa: "Jag vill ta med den här vågen,
den här energin, till universitet,"
så hon tog pjäsen och sa:
"Låt oss använda pjäsen och uppföra den en gång om året
då vi kan samla in pengar för att stoppa våld mot kvinnor
i lokalsamhällen runtom i världen."
Och på ett år kom den till 50 universitet och sedan utvidgades det.
Och under de sista sex åren
har den spridits och spridits och spridits runt hela världen.
Jag har lärt mig två saker:
ett, att epidemin av våld mot kvinnor är chockerande, den är global,
den går så djupt och är så förödande,
och det är så i varje litet hörn av varje liten krater
av varje litet samhälle att vi inte ens ser det,
för det har blivit normalt.
Den här resan har fört mig till Afghanistan,
där jag fick den alldeles speciella äran och privilegiet
att resa till delar av Afghanistan som kontrolleras av talibanerna.
Jag var klädd i burka och kom dit med en mycket speciell grupp
som heter Afghanska Kvinnors Revolutionära Organisation.
Och jag såg med egna ögon hur kvinnor fråntagits
varenda rättighet det var möjligt att ta ifrån kvinnor -
från rätten till utbildning och arbete
till rätten att äta glass.
En del av er vet kanske inte,
men det var olagligt att äta glass under talibanernas styre.
Jag såg och träffade kvinnor som pryglats
för att de åkt fast när de åt vaniljglass.
Jag togs till den hemliga glassbaren
i en småstad
där vi gick till ett rum på baksidan där kvinnor satt,
ett draperi drogs för omkring oss och de serverades vaniljglass.
Och kvinnor lyfte på sin burka och åt denna glass.
Jag tror inte jag någonsin förstod njutning innan den stunden,
och hur kvinnor hittat ett sätt att hålla sin njutning vid liv.
Denna resa har tagit mig till Islamabad,
där jag sett och träffat kvinnor vars ansikten smälts bort.
Den har tagit mig till Juarez i Mexiko där jag var för en vecka sedan,
där jag var på parkeringsplatser där bokstavligen
kvinnors skelettdelar hamnat
och dumpats bredvid Coca-Colaflaskor.
Den har tagit mig till universitet över hela landet,
där flickor våldtas under dejter och drogas.
Jag har sett hemskt, hemskt, hemskt våld.
Men genom att se det våldet har jag också insett
att mitt i allt det, när man ser vad som faktiskt är framför oss
finns botemedlet mot depression
och mot känslan att man är värdelös och inte har något värde.
För innan "Vaginamonologerna"
var 80% av mitt medvetande avstängt
från vad som faktiskt sker i verkligheten,
och den avstängningen stängde av min vitalitet och livskraft.
Vad som också hänt under resans gång -
och det har varit mycket märkvärdigt -
är att överallt dit jag har rest i världen
har jag träffat en ny art.
Jag älskar att få höra allt om dessa arter på havets botten.
Och jag tänkte på hur att vara med dessa fantastiska människor
på just den här panelen,
att det är under, bortom och mellan,
och vaginan passar liksom in i alla de kategorierna.
(Skratt)
Men en av de saker jag sett är den här arten -
och det är en art, och det är ett nytt paradigm,
och det rapporteras inte i pressen eller media
för jag tror inte goda nyheter någonsin är nyheter
och jag tror inte människor som förändrar planeten
är vad som får höga tittarsiffror på tv.
Men varje land jag har rest till -
och under de sista sex åren har jag varit i ungefär 45 länder
och många små byar och städer och småstäder -
har jag sett något som jag numera kallar "vaginakrigare".
En "vaginakrigare" är en kvinna, eller en vagina-vänlig man,
som har bevittnat fruktansvärt våld eller utsatts för det,
och som istället för att skaffa en AK-47 eller massförstörelsevapen
eller en machete,
håller våldet i sina kroppar;
sörjer det; upplever det; och sedan går de ut
och ägnar sina liv åt att se till att samma sak inte händer någon annan.
Jag har träffat dessa kvinnor över hela planeten
och jag vill berätta några historier,
för jag tror att historier är sättet vi överför information på,
där den går in i våra kroppar.
Och jag tror en av de intressanta sakerna
med att vara på TED
är att jag lever i min kropp mycket
och jag lever inte mycket i mitt huvud längre.
Och det här är en plats full med huvud.
Det har varit intressant att vara i mitt huvud
de sista två dagarna; jag har varit väldigt förvirrad -
(Skratt)
för jag tror världen, V-världen, är mycket i kroppen.
Det är en kroppsvärld och arten finns verkligen i kroppen.
Jag tror det är av verklig betydelse att vi sätter ihop kropp och huvud,
att den uppdelningen har skapat ett glapp
som ofta separerar syfte från avsikt.
Och förbindelsen mellan kropp och huvud
förenar ofta de sakerna i ett.
Jag vill prata om tre speciella människor
som jag träffat, vaginakrigare,
som verkligen förändrat min förståelse
för hela denna princip och art,
och en är en kvinna som heter Marsha Lopez.
Marsha Lopez var en kvinna som jag träffade i Guatemala.
Hon var 14 år gammal och i ett äktenskap
och hennes man slog henne regelbundet.
Hon kunde inte ta sig ur det
eftersom hon var beroende av relationen
och hon hade inga pengar.
Hennes syster var yngre än henne och hon ansökte -
vi hade en tävling, "Stoppa våldtäkt", i New York för några år sedan -
och hon sökte i hoppet om att komma till finalen
och ta med sin syster.
Hon kom till finalen; hon tog med Marsha till New York.
Och den gången
hade vi en alldeles speciell V-dag i Madison Square Garden
då den testosteronfyllda kupolen var utsåld,
18 000 människor stod upp och sa "ja" till vaginor
vilket var en ganska otrolig förändring.
Och hon kom och hon såg detta
och hon bestämde sig för att åka hem och lämna sin man
och att hon skulle ta med V-dagen till Guatemala.
Hon var 21 år gammal.
Jag åkte till Guatemala och det var utsålt i Guatemalas nationalteater.
Jag såg henne kliva upp på scenen i sin röda korta klänning och höga klackar
och hon stod där och sa: "Jag heter Marsha.
Min man slog mig i fem år. Han mördade mig nästan.
Jag gav mig av och det kan ni också."
Och alla 2 000 människorna blev som galna.
Jag träffade en kvinna i Juarez i Mexiko som hette Esther Chávez.
Esther Chávez var en fantastisk revisor
i Mexico City.
Hon var 72 år gammal och planerade att gå i pension.
Hon åkte till Juarez för att ta hand om en sjuk moster
och då började hon upptäcka vad som skedde med de mördade
och försvunna kvinnorna i Juarez.
Hon gav upp sitt liv; hon flyttade till Juarez.
Hon började skriva de historier som dokumenterade de försvunna kvinnorna.
300 kvinnor hade försvunnit i en gränsstad för att de var bruna och fattiga.
Deras försvinnande gav ingen reaktion
och inte en enda person hade hållits ansvarig.
Hon började dokumentera det.
Hon öppnade ett center, Casa Amiga, och på sex år
har hon bokstavligen bringat detta till världens medvetande.
Vi var där för en vecka sedan
då det var 7 000 människor på gatorna och det var verkligen ett mirakel.
Och när vi gick längs gatorna
stod Juarez befolkning, som vanligtvis inte går ut på gatan
eftersom gatorna är så farliga,
där och grät
över att människor från andra delar av världen kommit dit
för just detta samhälle.
Det finns en annan kvinna som heter Agnes.
För mig personifierar Agnes vad en vaginakrigare är.
Jag träffade henne för tre år sedan i Kenya.
Agnes stympades som liten flicka;
hon omskars mot sin vilja när hon var tio år gammal
och hon fattade ett fast beslut
att hon inte ville att denna sed skulle fortsätta i hennes samhälle.
Så när hon blev äldre skapade hon något otroligt:
det är en anatomisk skulptur av hälften av en kvinnas kropp.
Och hon gick genom Rift Valley
och hon hade en vagina och en ersättningsvagina,
och undervisade flickor och föräldrar och pojkar
i hur en frisk vagina ser ut och hur en stympad vagina ser ut.
Och under resans gång -
hon gick bokstavligen i åtta år genom Rift Valley,
genom damm, genom nätter då hon sov på marken,
för massajerna är nomader
och hon behövde hitta dem och de flyttade på sig,
och hon hittade dem igen -
hon räddade 1 500 flickor från stympning.
Under den tiden skapade hon en alternativ ritual,
som handlade om hur flickor växte upp utan att omskäras.
När vi träffade henne för tre år sedan
sa vi: "Hur kan V-dagen hjälpa dig?"
Och hon sa: "Ja, om ni ger mig en jeep kan jag resa runt fortare."
(Skratt)
Så vi köpte en jeep åt henne.
Det året hon hade jeepen räddade hon 4 500 flickor från omskärelse.
Så vi frågade henne: "Vad mer kan vi göra för dig?"
Hon sa: "Eve, om du ger mig lite pengar
kan jag öppna ett hus dit flickor kan rymma
och de kan räddas."
Och jag vill berätta den här historien om min egen början,
för den hänger ihop med lycka och Agnes.
När jag var en liten flicka - jag växte upp i ett välbärgat område;
det var vit övre medelklass,
och hade kännetecknen och såg ut som
ett väldigt trevligt, underbart, fantastiskt liv.
Och alla antogs vara lyckliga i det samhället
och mitt liv var faktiskt ett helvete.
Jag bodde med en alkoholiserad far
som slog mig och förgrep sig på mig och allt var inuti detta.
Som barn hade jag alltid en fantasi om hur någon skulle komma och rädda mig.
Jag hittade faktiskt på en liten figur som hette herr Alligator.
Jag ringde honom när det blev riktigt illa
och sa att det var dags att hämta mig.
Och jag packade en liten väska och väntade på herr Alligator.
Nå, herr Alligator kom aldrig
men idén om att herr Alligator skulle komma räddade mitt förstånd
och gjorde det ok för mig att fortsätta
för jag trodde att någonstans där borta
fanns någon som skulle komma och rädda mig.
Drygt 40 år senare
åker vi till Kenya, och vi går,
vi kommer till invigningen av det här huset.
Agnes hade inte låtit mig komma till huset på flera dagar
för de förberedde en hel ritual.
Jag vill berätta en fantastisk historia.
När Agnes började kämpa för att stoppa kvinnlig omskärelse
i sitt samhälle blev hon utstött,
tvingad att gå i exil och baktalad
och hela samhället vände sig mot henne.
Men som den vaginakrigare hon var fortsatte hon,
och ägnade sig åt att förändra medvetandet.
Och i massajernas samhälle
är getter och kor de mest värdefulla ägodelarna.
De är Rift Valleys Mercedes-Benz.
Hon sa att två dagar innan huset öppnades
kom två olika personer och gav henne varsin get,
och hon sa till mig:
"Då visste jag att kvinnlig omskärelse en dag tar slut i Afrika."
Hur som helst, vi kom dit, och när vi kom
var det hundratals flickor där, klädda i röda hemmasydda klänningar -
vilket är massajernas färg och V-dagens färg -
och hälsade oss välkomna.
De hade skrivit egna sånger som de sjöng
om slutet på lidande och slutet på stympning
och de gick med oss längs vägen.
Det var en fin dag i den afrikanska solen
och dammet yrde och flickorna dansade
och där var huset, där det stod: "V-dagens fristad för flickor."
Och i den stunden slogs jag av tanken att det tagit 47 år,
men herr Alligator hade äntligen dykt upp.
Han hade givetvis dykt upp
i en skepnad det tog mig en lång tid att förstå,
att när vi här i världen ger det vi allra helst vill ha,
läker vi de trasiga delarna inom var och en av oss.
Och jag har känt under de sista åtta åren
att den här resan - den här mirakulösa vaginaresan -
har lärt mig denna väldigt enkla sak,
att lycka finns i handling;
den finns i att tala sanning och säga vad ens egen sanning är;
och den finns i att ge bort det man helst vill ha.
Och jag känner att den vetskapen
och den resan
har varit ett otroligt privilegium
och jag känner att det är en välsignelse
att ha varit här idag för att berätta det för er.
Tack så mycket.
(Applåder)