Bună dimineața, clasă!
(Râsete)
Mai întâi, este o onoare.
Vă mulțumesc pentru invitație, apreciez.
Acum câțiva ani, am avut onoarea de a participa la o conferință
la Academia de Leadership în Știință din Philadelphia.
Un învățător de culoare pe nume Derek McCoy
a fost întrebat despre sustenabilitate,
și care sunt lucrurile care îl susțin atunci când lucrează.
Fără a ezita, primul lucru pe care l-a spus a fost:
„Ai citit blogul lui Jose Vilson? Postările lui îmi dau putere.”
„Poftim?” Am fost șocat, nu știam ce să fac.
Eram acolo la conferință, nici măcar nu știam că el e acolo,
și nu îl cunoșteam. Era prima oară când îl vedeam.
Eram la mii de kilometri distanță de casă, și iată-l spunând
că l-am inspirat prin postările de pe blogul meu.
Astfel, când vorbesc despre vocile profesorilor de pretutindeni,
mă gândesc mereu la ce înseamnă de fapt să fii profesor,
unul cu normă întreagă.
Predau matematica full-time în Washington Heights, New York,
și sunt mândru de asta.
(Aplauze)
Și mai știu că din cauza asta,
trebuie să fiu foarte grijuliu cu ceea ce spun și ce fac acolo.
Mulți vor spune: „Profesorii n-ar trebui să vorbească deloc.
Nu există niciun motiv pentru asta din vreme ce putem vorbi noi.”
„Poftim? Bine, atunci avem ceva de lucru.”
Vocea profesorului.
Expresia individuală și colectivă
a unei opinii profesionale bazate pe experiența de la clasă și pe expertiză.
Există patru principii de bază când e vorba despre vocea profesorului,
sunt mereu patru componente pe care îmi concentrez atenția
când vorbesc de vocea profesorului.
Primul e elementul individualității.
Când se spune: „Felul în care produci schimbare e prin a începe cu tine însuți”,
identitatea, cultura, felul nostru de a fi
inspiră pedagogiile și culturile din clasele noastre.
Așa că trebuie să fim mereu prudenți cu modul în care interacționăm cu cei mici
pentru a fi cei mai buni practicieni cu putință
și pentru a avea cu adevărat o voce.
De asemenea, vă rog să aveți în vedere
faptul că nu trebuie să fim mereu cei mai buni vorbitori din clasă,
pentru că trebuie să fim cei mai buni ascultători.
Cel de-al doilea element este colectivitatea,
pentru că nu mă pot gândi la profesia mea
fără a mă gândi la persoanele care sunt în afara clasei mele,
nu doar cei de lângă mine, dar și cei de peste hol,
sau poate din capătul opus al orașului, al statului, al țării, nu-i așa?
Și te gândești la acest lucru.
Dacă ești un profesor bun, știi exact cine ești.
Chiar dacă nu vorbești aceeași limbă,
sau dacă nu ai aceeași cultură,
există puncte comune în experiențele noastre
care ne ajută să fim profesori buni pentru ceilalți și pentru noi.
Există lucruri pe care le știm despre predat
și știm exact cum e.
Deci, când mă refer la colectiv,
mă refer nu doar la toți cei din țară
sau din lume,
ci și la cei din instituții.
Inclusiv în închisori și muzee,
există profesori și acolo.
Trebuie să ne gândim la toți acești dascăli.
Și din nou, când ne reunim,
fie pentru a-i sărbători pe cei mai buni dintre noi,
fie pentru a protesta la unison în mai multe state,
atunci când vocile noastre sunt unite, sunt de obicei cele mai puternice.
Cel de-al treilea element este experiența.
Când vorbesc despre experiență, înseamnă că și poveștile noastre contează.
Când te gândești la cercetare, reguli, practici,
ar fi bine să știi că un profesor se află undeva acolo.
Nu ne poți înlătura, trebuie să ne incluzi.
Și când nu suntem incluși, trebuie să fim capabili să luptăm.
Ceea ce vedeți aici acum,
acum doi ani am primit o evaluare a performanței „în dezvoltare”.
Metodele mele de predare erau „eficiente”,
dar, din păcate, rezultatele erau „ineficiente”,
așa că undeva la mijloc era „în dezvoltare”.
Bineînțeles, între noi fie,
patru cincimi din datele elevilor mei au dispărut miraculos,
și am fost confuz, nu știam ce se petrece.
Cu toate astea,
m-a durut să mă gândesc că am muncit atât de mult
și că informațiile alese nu reflectau cine suntem
și munca depusă la clasă.
Și aici intervine expertiza.
Fiindcă sunt lucruri pe care le știm despre elevii noștri.
Sunt lucruri pe care le gândim zilnic despre elevii noștri.
Nu știm doar să scriem planuri de lecții și liste și formule de încheiere.
Știm, de asemenea, cum să creem comunități în propriile clase.
Știm cum să-i facem pe copii să întrebe lucruri și să ne învețe, nu-i așa?
Pentru că e o parte importantă a ascultării.
Știm, știm, și e în regulă să spunem că știm.
Asta e o parte importantă a acestei profesii.
Deoarece, de fiecare dată când vorbesc despre orice,
mereu mă gândesc la copiii mei.
Mă gândesc des la copiii pe care îi am în clasă.
Copiii imigranților, copiii muncitorilor,
copiii părinților care și-au pus încrederea în mine zilnic, de ani de zile,
pentru a fi siguri că ai lor copii sunt educați
și bine pregătiți pentru lumea în care trăim, să fie oameni.
Apropo, imaginea pe care o vedeți
e o poză a elevilor mei cu statuia lui Theodore Roosevelt
la Muzeul American de Istorie Naturală.
La început, nu voiam să fac poza.
Dar gândindu-mă mai bine, mi-am spus:
imaginează-ți: dacă Teddy trebuia să stea lângă imigranți,
cine n-ar vrea să devină parte a acestei țări?
Imaginează-ți să ai un profesor care crede în elevi.
Atunci când îți spun că un profesor care crede în elevi
este baza democrației noastre,
aceasta e imaginea la care mă refer.
Mă gândesc la toți profesorii care sunt pasionați de asta,
care și-au sacrificat energia și viețile
pentru a-i face pe elevi să simtă justiția socială în clasele lor,
în cartierele lor, care au fost acolo zi de zi,
care au fost la biserici, au fost la ședințe cu părinții, care știu cum e
să fii direct afectat de atât de multe din regulile care nu funcționează.
Lucrez pentru ei pentru că mă fac să fiu mereu activ.
Ei sunt cei mai buni învățători.
Și dacă tot vine vorba, cel mai bun învățător din casa mea
nu este doar aici, printre noi în public,
ci este și cea mai bună mamă pentru fiul nostru, Alejandro.
(Aplauze)
Și când mă gândesc la Luz, când mă gândesc la Alejandro,
ei mă învață câte ceva zilnic. Îmi oferă constant lecții.
Mereu mă gândesc: „Doamne,
cum o să fiu un profesor mai bun, când ei sunt deja mult mai buni decât mine
la orice încerc să fac?” Dar ei mă țin cu picioarele pe pământ
chiar și când îmi tremură vocea.
Mă gândesc la miile și miile de elevi
cărora am avut plăcerea și onoarea de a le preda
de aproape 14 ani.
E o carieră care pare că a durat mai multe vieți.
De fiecare dată când mă uit la acești elevi, îmi spun:
„Doamne, eu ți-am predat!”
Mulți dintre copii au ajuns în atâtea locuri diferite.
Și chiar și atunci când ajung în situații de care nu sunt neapărat mulțumit,
știu că am făcut tot ce mi-a stat în putință
ca să mă asigur că s-au simțit ca niște oameni în clasa mea.
Și aceasta e scopul.
Și mă ține treaz noaptea uneori.
Știu că, atunci când merg la birou
și mă trezesc și mă gândesc încontinuu la eșecuri și victorii,
știu și că am făcut planuri de lecții care sunt atractive pentru copii
și se implică și spun bună dimineața.
Iar când vin părinții, le spun mereu:
„La ordinele dumneavoastră.”
Ceea ce înseamnă că vă stau la dispoziție, și sunt aici ca să predau copiilor.
Cât de primitor, nu-i așa?
Sunt lucruri care mă țin treaz noaptea,
sunt lucruri care mă țin treaz dimineața de asemenea.
Este o muncă din iubire.
Acesta este lucrul pentru care muncesc,
deci, când spun despre vocea profesorului, nu înseamnă să fii cel mai vocal.
Înseamnă să ne aranjăm acțiunile în folosul muncii noastre
pe care o facem zilnic.
Vrem copiii reflectați în programă,
în activitățile noastre, în pedagogie,
și vrem ca ei să simtă că aparțin undeva.
Cum este să simți că ai o casă?
Nu doar casa ta.
Pentru mulți dintre copiii noștri, ei nu au una.
Cum se simte să creezi asta și să ai puterea să faci asta?
Nu știu, dar eu știu ce știu.
În plus, știu că sunt dispus să fac asta pentru totdeauna.
Sunt foarte pasionat de asta, și trebuie să continui.
Vreți să vă alăturați?
(Aplauze)