Ați auzit de IQ, coeficientul de inteligență generală,
dar ce reprezintă Psy-Q vostru?
Cât știți despre ceea ce vă face să funcționați
și cât de buni sunteți în a prezice comportamentul altora
sau chiar pe al vostru?
Și cât din ceea ce credeți că știți despre psihologie este greșit?
Haideți să aruncăm o privire la top 10 mituri ale psihologiei.
Ați auzit spunându-se că atunci când vine vorba de psihologie
e ca și cum bărbații vin de pe Marte și femeile de pe Venus.
Dar cât de diferiți sunt bărbații și femeile de fapt?
Să începem prin a analiza o diferență reală între bărbați și femei
și să punem unele diferențe psihologice pe aceași scară.
Un lucru la care bărbații și femeile diferă
este distanța la care pot arunca o minge.
Dacă ne uităm la datele pentru bărbați observăm o distribuție normală.
Câțiva pot arunca mingea foarte departe, alții deloc departe,
dar majoritatea sunt la mijloc.
Femeile au aceeași distribuție, dar diferența e considerabilă.
Un bărbat mediu poate arunca mingea
mai departe decât aproape 98% din femei.
Acum să privim diferențele psihologice dintre genuri pe același grafic.
Psihologii vă spun că bărbații sunt mai buni la orientarea în spațiu,
la citirea unei hărți, spre exemplu.
Și e adevărat, dar haideți să vedem care e diferența.
E minusculă; liniile sunt așa apropiate încât s-ar putea suprapune.
O femeie medie e mai bună decât 33% din bărbați,
dacă procentul era 50, genurile ar fi exact egale.
Țineți minte că această diferență și cea pe care vă voi arăta-o
sunt cele mai mari diferențe psihologice între genuri descoperite vreodată.
Orice psiholog vă spune că femeile sunt mai bune la gramatică decât bărbații.
Iată rezultatele testului standard de gramatică.
Din nou, femeile sunt mai bune în medie, dar 33% din bărbați
sunt mai buni decât o femeie medie.
Dacă procentul era 50, genurile ar fi complet egale.
Așadar nu e chiar o problemă de Marte și Venus.
În cel mai rău caz, e o problemă de Mars și Snickers.
În esență sunt la fel, poate unul are mai multe alune ca celălalt.
Nu voi spune care.
Acum că ne-am încălzit, haideți să vă analizăm
folosind testul Rorschach al petelor de cerneală.
Puteți vedea doi urși, sau doi oameni sau - nu știu - ceva.
Dar ce credeți că fac?
Ridicați mâna dacă credeți că se salută.
Nu foarte mulți oameni. Bine.
Ridicați mână dacă credeți că bat palma.
Bine. Și dacă credeți că se luptă.
Doar câțiva cred asta.
Deci, dacă credeți că se salută sau bat palma,
sunteți o persoană prietenoasă.
Dacă credeți că se bat, sunteți mai agresiv, mai neastâmpărat.
Sunteți tandru sau violent, în esență.
Cât despre asta?
Nu ridicați mâna, doar spuneți-mi ce vedeți.
Unu, doi, trei. (Răspunsuri din public)
Am auzit hamster. Cine a spus hamster?
Asta e foarte îngrijorător. Cineva acolo a spus hamster.
Ei bine, ar trebui să vedeți un animal cu două picioare aici
și imaginea în oglindă aici.
Dacă nu l-ați văzut, înseamnă că aveți dificultăți
în a înțelege situațiile complexe.
Cu excepția faptului că, de fapt, nu înseamnă asta.
Testele cu cerneală Rorschach sunt invalide pentru analiza personalității
și nu mai sunt folosite în prezent de psihologi.
Un studiu recent a descoperit că atunci când încerci
să analizezi personalitatea oamenilor folosind testele Rorschach
schizofrenia a fost diagnosticată
în unul din șase participanți perfect sănătoși.
Așa că dacă nu v-ați descurcat bine,
poate nu sunteți o persoană foarte „vizuală”.
Să facem alt test să descoperim.
Când faceți o prăjitură, - ridicați mâna din nou -
preferați să folosiți o carte de bucate cu imagini?
Da, câțiva oameni.
Preferați să vă îndrume un prieten?
Sau să experimentați pe parcurs?
Câțiva oameni acolo.
Bine, dacă ați spus A, învățați vizual
și învățați cel mai bine când informația e prezentată în formă vizuală.
Dacă ați spus B, învățați ascultând
și rețineți cel mai bine informația prezentată în format audio.
Dacă ați spus C, învățați chinestezic,
învățați cel mai bine când faceți lucrurile cu propriile mâini.
Cu excepția faptului că, așa ați intuit deja,
acesta e în totalitate un mit.
Stiluri de învățat nu sunt dovedite de dovezi științifice.
Știm asta pentru că în studii strict controlate,
când oamenii primesc materiale să învețe,
fie în stilul lor preferat sau în oricare altul,
nu există nicio diferență în cantitatea de informație pe care o rețin.
Dacă vă gândiți puțin la asta, devine evident că e adevărat.
E evident că cel mai bun format de prezentare
nu depinde de tine, ci de ceea ce vrei să înveți.
Ai putea să înveți să conduci o mașină, de exemplu, doar ascultând pe cineva,
fără experiență chinestezică?
Ai putea rezolva sisteme de ecuații în minte, fără să le scrii pe hârtie?
Te-ai putea pregăti pentru examenul de arhitectură dansând,
fiindcă înveți chinestezic?
Nu. Ce trebuie să faci este să potrivești materialul pe care îl ai de învățat
și nu pe tine, formatului de prezentare.
Știu că mulți sunteți liceeni și că recent ați primit rezultatele examenelor.
Dacă nu ați obținut cât ați fi sperat, nu puteți da vina pe stilul de învățat.
Dar ați putea da vina pe genele voastre.
Un studiu recent realizat de University College London
a arătat că 58% din variația rezultatelor elevilor depinde de factori genetici.
Este un procent foarte exact, deci cum a fost dovedit?
Când vrem să analizăm contribuțiile relative ale genelor și ale mediului
facem un studiu cu gemeni.
Gemeni identici au în comun 100% din mediu și 100% din gene,
iar gemenii non-identici au în comun 100% din mediu,
dar, ca orice frate și soră, doar 50% din gene.
Comparând cât de similare au fost rezultatele gemenilor identici
cu cele ale gemenilor non-identici și făcând niște calcule,
putem înțelege cum performanța variază în funcție de mediu și de gene.
Și iată că în jur de 58% depinde de gene.
Nu vreau să depreciez munca voastră și a profesorilor.
Dacă nu ați obținut rezultatele dorite,
puteți încerca oricând să vă învinovățiți părinții, sau măcar genele lor.
Un lucru pe care nu trebuie să dați vina
este dacă vă folosiți mai mult emisfera stângă sau pe cea dreaptă.
Mitul e că emisfera stângă e logică, e bună la ecuații ca aceasta,
iar cea dreaptă e mai creativă, deci mai bună la muzică.
Dar și acesta e un mit, pentru că aproape tot ce faci
implică aproape toată zonele creierului,
chiar și cele mai banale lucruri, precum a purta o conversație.
Totuși, un motiv pentru care acest mit a supraviețuit
este că ascunde o fărâmă de adevăr.
O altă versiune a mitului spune că stângacii sunt mai creativi ca dreptacii
și are logică pentru că emisferele controlează mâinile opuse.
Cei care folosesc mână stângă au emisfera dreaptă mai activă
și emisfera dreaptă e cea mai creativă.
Nu e un adevăr absolut că stângacii sunt mai creativi decât dreptacii.
Dar e adevărat că ambidextrii, cei care își folosesc ambele mâini,
gândesc mai creativ decât cei ce folosesc doar o mână,
pentru că a fi ambidextru implică
ca ambele emisfere să coopereze foarte mult,
ceea ce e necesar și în gândirea creativă.
Mitul despre stângacii creativi provine de la faptul că a fi ambidextru
e mai comun printre stângaci, decât printre dreptaci,
așa că este puțin adevăr în acest mit, dar nu prea mult.
Un mit similar de care probabil ați auzit
este că ne folosim doar 10% din creier.
Iarăși, acesta e un mit în totalitate.
Aproape tot ce facem, cele mai banale lucruri, folosesc aproape tot creierul.
Asta fiind spus, normal că majoritatea nu ne folosim potențialul creierului
cât de mult am putea.
Deci ce putem face pentru a ne îmbunătăți puterea creierului?
Poate să ascultăm niște Mozart.
Ați auzit de efectul Mozart?
Se spune că dacă asculți Mozart devii mai deștept
și îți îmbunătățești scorurile la testele IQ.
Iarăși, ceea ce e interesant la acest mit
este că, chiar dacă e în sine un mit, are puțin adevăr în spate.
Studiul inițial a descoperit că
participanții care au ascultat Mozart pentru câteva minute
s-au descurcat mai bine la testul IQ decât cei care au stat în liniște.
Dar un studiu succedent a recrutat oameni cărora le plăcea Mozart
și un alt grup de persoane, fani ai poveștilor horror de Stephen King.
Și le-au dat să asculte muzica sau poveștile.
Cei care au preferat muzica de Mozart au fost mai stimulați de muzică
decât de povești.
Cei care au preferat poveștile, au fost mai stimulați de ele decât de muzică.
Adevărul e că dacă asculți ceva care îți place,
îți poți îmbunătăți IQ-ul pe termen scurt la o gama redusă de cerințe.
Asta nu înseamnă că dacă asculți Mozart sau povești de Stephen King
vei deveni mai deștept pe termen lung.
Altă versiune a mitului Mozart
este că dacă asculți Mozart, devii nu doar mai deștept, ci și mai sănătos.
Din păcate, se pare că asta nu se aplică nici celor care ascultă Mozart zilnic.
Mozart însuși a suferit de gonoree, variolă, artrită
și de ceea ce probabil l-a ucis, sifilis.
Asta sugerează că Mozart ar fi trebuit să fie mai atent, poate,
când își alegea partenerii sexuali.
Dar cum ne alegem un partener?
Un mit răspândit de sociologi spune că preferințele noastre
în materie de parteneri romantici sunt un produs al culturii noastre.
Statisticile nu susțin acest punct de vedere.
Un studiu faimos a întrebat oameni din 37 de culturi diferite de pe glob,
de la Americani la Zulu, ce caută la un partener.
Și în toate culturile, bărbații pun mai mult accentul pe atracția fizică,
iar femeile dau mai multă importanță ambiției și potențialului financiar.
În toate culturile, bărbații preferă femei mai tinere decât ei,
în medie cu 2,66 ani, cred,
iar femeile preferă bărbați mai în vârstă decât ele,
în medie cu 3,42 ani.
Deci de aici vine „Everybody needs a Sugar Daddy”.
Să trecem de la cum să câștigi un partener romantic
la cum să câștigi la basket sau fotbal sau la alte sporturi.
Mitul e că sportivii trec prin „febra mâinilor”, cum spun americanii
sau „faze violet”, cum spunem în Anglia,
când nu pot rata, ca tipul ăsta.
Dar dacă analizăm punctele și ratările statistic,
observăm că sunt aproape mereu aleatorii.
Creierul nostru creează reguli din ceva întâmplător.
Dacă arunci o monedă, vei căuta o regulă de cap sau pajură,
deoarece creierului nostru îi place să vadă reguli acolo unde ele nu există,
ne uităm la niște linii și le atribuim înțeles
și spunem: „Da, chiar e în formă azi!”
dar de fapt rezultatul ar fi același cu puncte și ratări aleatorii.
O excepție, în schimb, sunt penaltiurile.
Un studiu recent care analizează penaltiurile din fotbal
a arătat că jucătorii din țări cu o reputație proastă la penaltiuri,
spre exemplu, Anglia,
șutează mai repede decât cei din țările cu o reputație mai bună.
Probabil, ca rezultat, sunt mai predispuși să rateze.
Ceea ce ridică întrebarea:
este vreun mod de a îmbunătăți performanța oamenilor?
Un lucru pe care ați putea să îl faceți
ar fi să îi pedepsiți pentru ratări și să vedeți dacă asta îi ajută.
Ideea că pedepsele pot mări performanța
e ceea ce participanții credeau că testează
în experimentul Milgram despre învățare și pedepse,
despre care probabil știți dacă studiați psihologie.
Participanții au fost pregătiți să dea
ceea ce ei credeau să fie șocuri electrice letale altor participanți
atunci când răspundeau greșit.
Totul pentru că cineva în halat alb le-a spus să facă asta.
Povestea e un mit din trei motive.
În primul rând, și esențial, halatul nu era alb, era de fapt gri.
În al doilea rând, participanților li s-a spus înainte de studiu
și oricând au mai întrebat,
că șocurile erau dureroase, dar nu letale și nu aveau efecte permanente.
În al treilea rând, participanții nu au folosit șocurile
doar pentru că așa le-a spus cineva în halat.
Când au fost întrebați după studiu,
toți participanții au spus că au crezut ferm
că studiul a servit unui scop științific de seamă,
care să aducă beneficii științei pe termen lung,
în schimbul disconfortului trecător cauzat participanților.
Bine, am vorbit cam 12 minute deja,
probabil m-ați ascultat fiind atenți la ticurile verbale și limbajul corpului
și ați încercat să descoperiți dacă spun adevărul sau mint.
Dacă e adevărat, probabil ați eșuat lamentabil.
Chiar dacă credem că putem depista un mincinos
prin limbajul corpului și ticuri verbale,
sute de teste psihologice au arătat că noi, inclusiv polițiștii și detectivii,
ghicim de fapt când încercăm să depistăm minciuni
din limbajul corpului sau ticuri verbale.
Interesant însă, există o excepție: anunțurile la TV despre rude dispărute.
E ușor să îți dai seama când rudele au dispărut
sau când au fost ucise de cei care fac anunțul.
Escrocii sunt predispuși să își miște capul, să privească în altă parte
și să facă greșeli de exprimare;
iar cei care spun adevărul își exprimă de obicei speranța
că persoana se va întoarce cu bine și evită limbajul violent.
Spre exemplu, ar spune „luat de lângă noi” și nu „ucis”.
Dacă tot am ajuns la asta, e timpul să „ucid” această conferință.
Dar înainte, vă voi spune în 30 de secunde mitul general despre psihologie.
Mitul este că psihologia e doar o colecție de teorii interesante;
toate spun ceva folositor și au ceva de oferit.
Ceea ce sper că v-am arătat în ultimele minute
e că asta nu e adevărat.
Ceea ce trebuie să facem e să evaluăm teoriile,
văzând pe ce se bazează,
fie că acestea spun că să asculți Mozart te face mai deștept,
că înveți mai bine când informația e dată în stilul preferat de tine
sau orice altceva, toate sunt supoziții empirice care pot fi testate
și singurul mod de a progresa
este să confruntăm aceste supoziții cu statisticile
în studii experimentale atent controlate.
Doar făcând asta putem spera să descoperim
care dintre aceste teorii sunt dovedite
și care, asemenea celor de care v-am spus astăzi, sunt simple mituri.
Mulțumesc!
(Aplauze)