Imamo istorijske podatke koji nam omogućavaju
da znamo kako su se stari Grci oblačili,
kako su živeli, kako su se borili.
A kako su razmišljali?
Jedna prirodna ideja je da su najdublji aspekti ljudskih misli -
naša sposobnost da zamišljamo,
da budemo svesni,
da maštamo -
uvek bili isti.
Druga mogućnost
je da su društveni preobražaji koji su oblikovali našu kulturu
možda takođe izmenili strukturalnu osnovu ljudske misli.
Svi možemo imati različita mišljenja o ovome.
Zapravo, to je dugogodišnja filozofska rasprava.
Međutim, da li je ovo pitanje uopšte pristupačno nauci?
Hteo bih da ovde predložim
da na isti način na koji možemo rekonstruisati
kako su izgledali gradovi Antičke Grčke samo na osnovu nekoliko cigala,
spisi kulture predstavljaju arheološke zapise,
fosile ljudske misli.
Zapravo,
sprovodeći neku vrstu psihološke analize
nekih od najstarijih knjiga ljudske kulture,
Džulijan Džejms je 1970-ih godina smislio veoma smelu i radikalnu hipotezu
da su pre samo 3 000 godina
ljudi bili ono što bismo danas nazvali šizofreničarima.
Tvrdio je to
na osnovu činjenice da su se prvi ljudi opisani u ovim knjigama
ponašali dosledno
u različitim tradicijama i na različitim mestima na svetu,
kao da čuju i povinuju se glasovima
za koje su smatrali da dolaze od bogova
ili od muza,
što bismo danas nazvali halucinacijama.
Tek zatim, kako je vreme prolazilo,
počeli su da prepoznaju da su oni bili ti koji ih proizvode,
vlasnici tih unutrašnjih glasova.
Time su stekli introspekciju,
sposobnost da razmišljaju o sopstvenim mislima.
Dakle, Džejnsova teorija je da svest,
bar onako kako je doživljavamo danas,
kada osećamo da upravljamo svojim postojanjem,
predstavlja prilično skorašnje kulturološko razviće.
Ova teorija je prilično spektakularna, ali ima jedan očigledan problem,
a to je da je izgrađena samo na osnovu nekoliko vrlo specifičnih primera.
Postavlja se pitanje da li se teorija
da je introspekcija izgrađena pre svega 3 000 godina u ljudskoj istoriji
može proveravati na kvantitativan i objektivan način.
Problem toga kako se pozabaviti ovim prilično je očigledan.
Platon se nije samo probudio jednog dana i onda napisao:
„Zdravo, ja sam Platon
i od danas imam potpuno introspektivnu svest.“
(Smeh)
To nam zapravo govori o tome šta je suština problema.
Treba da otkrijemo nastanak koncepta koji nikada nije izrečen.
Reč „introspekcija“ se ne javlja nijednom
u knjigama koje želimo da analiziramo.
Dakle, naš način da to rešimo jeste da izgradimo prostor reči.
To je veliki prostor koji sadrži sve reči
na takav način da udaljenost između bilo koje od njih dve
ukazuje na to koliko su blisko povezane.
Tako, na primer,
hteli biste da reči „pas“ i „mačka“ stoje vrlo blizu jedna druge,
ali da reči „grejpfrut“ i „logaritam“ budu veoma udaljene.
Ovo mora da važi za bilo koje dve reči u prostoru.
Postoje različiti načini na koje možemo konstruisati prostor reči.
Jedan način je da samo pitamo stručnjake, otprilike onako kako radimo sa rečnicima.
Druga mogućnost
je da sledimo jednostavnu pretpostavku da, kada su dve reči povezane,
one imaju običaj da se javljaju u istim rečenicama,
u istim pasusima,
u istim dokumentima,
češće nego što je očekivano da će se desiti pukom verovatnoćom.
Ova jednostavna hipoteza,
taj jednostavan metod,
uz neke trikove računanja
koji imaju veze sa činjenicom
da je to veoma složen i visoko dimenzionalan prostor,
ispostavilo se da je prilično efikasna.
Samo da vam dam predstavu o tome koliko to dobro funkcioniše,
ovo je rezultat koji dobijamo kada radimo analizu za neku poznatu reč.
Najpre možete videti
da se reči automatski organizuju u semantička susedstva.
Tako imate voće, delove tela,
delove kompjutera, naučne termine i tako dalje.
Algoritam takođe identifikuje da koncepte organizujemo hijerarhijski.
Tako, na primer,
možete videti da se naučni termini dele na dve potkategorije
astronomskih i fizičkih termina.
Zatim, tu su i vrlo fine stvari.
Na primer, reč „astronomija“
čije mesto deluje malo bizarno,
zapravo se nalazi baš gde treba da bude,
između onoga što jeste,
prave nauke,
i onoga što opisuje,
astronomskih termina.
Možemo ovako doveka.
Zapravo, ako neko vreme zurite u ovo
i samo nasumično stvarate putanje,
videćete da ovo pomalo deluje kao bavljenje poezijom.
To je tako jer je, na neki način,
šetanje ovim prostorom kao šetnja kroz um.
Poslednja stvar
je da ovaj algoritam takođe identifikuje koje su naše intuicije,
koje reči treba da budu glavne u okolini introspekcije.
Tako su, na primer,
reči poput „ja“, „krivica“, „razum“ i „osećanje“
veoma bliske „introspekciji“,
ali su druge reči kao što su „crveno“, „fudbal“, „sveća“ i „banana“
veoma udaljene.
Tako, jednom kada sačinimo taj prostor,
pitanje o istoriji introspekcije
ili istoriji bilo kog koncepta
koje je ranije delovalo apstraktno i nekako nejasno
postaje konkretizovano,
postaje prijemčivo kvantitativnoj nauci.
Sve što treba da uradimo je da uzmemo knjige,
digitalizujemo ih,
uzmemo ovu bujicu reči kao putanju
i projektujemo ih na prostor,
a zatim postavimo pitanje da li ta putanja provodi znatno vreme
kružeći u blizini koncepta introspekcije.
Na ovaj način
mogli bismo analizirali istoriju introspekcije
u tradiciji Antičke Grčke,
za koju imamo najbolje dostupne pisane zapise.
Dakle, uzeli smo sve knjige -
samo smo ih poređali po vremenu -
za svaku knigu uzmemo reči
i projektujemo ih u prostor,
zatim postavimo pitanje za svaku reč koliko je blizu introspekcije
i to samo uprosečimo.
Zatim upitamo da li se, kako vreme odmiče,
ove knjige sve više i više približavaju
konceptu introspekcije.
To je upravo ono što se dešava u tradiciji Antičke Grčke.
Možete videti da kod najstarijih knjiga u homerovskoj tradiciji
postoji mali porast knjiga koje se približavaju introspekciji.
Međutim, oko četiri veka pre Hrista,
ovo počinje da se vrlo brzo pojačava do skoro petostrukog porasta
knjiga koje se sve više i više približavaju
konceptu introspekcije.
Jedna od lepih stvari u vezi sa ovime je to što sada možemo da pitamo
da li ovo takođe važi i u drugačijoj, nezavisnoj tradiciji.
Sproveli smo ovu istu analizu u judeo-hrišćanskoj tradiciji
i dobili gotovo isti obrazac.
Još jednom, vidite mali porast u najstarijim knjigama Starog zaveta,
a zatim se povećava mnogo brže
u novim knjigama Novog zaveta.
Zatim dobijamo vrhunac introspekcije
u „Ispovestima“ Svetog Avgustina
oko četiri veka posle Hrista.
Ovo je bilo veoma značajno
jer Svetog Avgustina priznaju akademici,
filolozi i istoričari
kao jednog od osnivača introspekcije.
Zapravo, neki ga smatraju ocem savremene psihologije.
Dakle, naš algoritam,
koji ima svojstvo kvantitativnosti,
objektivnosti,
i naravno, izuzetno je brz -
izvršava se u svega deliću sekunde -
može da zabeleži neke od najvažnijih zaključaka
ove duge tradicije istraživanja.
Ovo je na neki način jedna od lepota nauke,
a to je da se sada ova ideja može prevesti
i generalizovati na mnogo različitih domena.
Na isti način na koji smo se pitali o prošlosti ljudske svesti,
možda je najizazovnije pitanje koje možemo postaviti sebi
da li nam ovo može nešto reći o budućnosti naše svesti.
Preciznije rečeno,
da li nam reči koje izgovaramo danas
mogu reći nešto o tome gde će naš um biti za nekoliko dana,
za nekoliko meseci
ili za nekoliko godina.
Kao što i mnogi od nas danas nose senzore
koji detektuju naše otkucaje srca,
naše disanje,
naše gene,
u nadi da nam to može pomoći da sprečimo oboljenja,
možemo se zapitati da li nam nadgledanje i analiziranje reči koje izgovorimo,
tvitujemo, šaljemo imejlom i napišemo
može unapred reći da li nešto može da krene naopako sa našim umom.
Sa Giljermom Sečijem,
koji je bio moj brat u ovoj avanturi,
upustio sam se u ovaj zadatak.
To smo uradili analizom snimljenog govora 34 mladih ljudi
koji su bili pod visokim rizikom obolevanja od šizofrenije.
Odredili smo mere govora prvog dana,
a zatim smo se zapitali da li se svojstva govora mogu predvideti
u okviru perioda od skoro tri godine,
budući razvoj psihoze.
Uprkos našim nadama,
naišli smo na neuspeh za neuspehom.
Jednostavno nije bilo dovoljno semantičkih informacija
da bi se predvidela buduća organizacija uma.
Bilo ih je dovoljno
za razlikovanje grupe šizofreničara od kontrolne grupe,
pomalo kao što smo radili sa antičkim tekstovima,
ali ne i da bi se prevideo budući nastanak psihoze.
Međutim, onda smo shvatili
da možda nije najvažnije šta su govorili,
već kako su to govorili.
Konkretnije,
nije u pitanju to koliko su semantički bile bliske,
već koliko daleko i brzo su preskakale
iz jedne semantičke blizine u drugu.
Tako smo došli do merila
koji smo nazvali semantička koherentnost,
koje u suštini meri istrajnost govora u okviru jedne semantičke teme,
jedne semantičke kategorije.
Ispostavilo se da je u ovoj grupi od 34 ljudi
algoritam zasnovan na semantičkoj koherentnosti
mogao predvideti sa tačnošću od 100 odsto
kod koga će se javiti psihoza, a kod koga neće.
To je nešto što se nije moglo postići,
čak ni približno,
sa svim ostalim postojećim kliničkim merilima.
Jasno se sećam, dok sam radio na ovome,
sedeo sam za svojim kompjuterom
i video gomilu tvitova koje je objavio Polo.
Polo je bio moj prvi student u Buenos Ajresu,
a u to vreme je živeo u Njujorku.
Bilo je nečeg u njegovim tvitovima -
nisam mogao da kažem šta je to tačno jer ništa nije eksplicitno rečeno -
ali mi se javila snažna slutnja,
snažna intuicija da nešto nije u redu.
Uzeo sam telefon i pozvao Pola,
a on se zaista nije osećao dobro.
Ovaj jednostavan podatak,
to čitanje između redova
pri čemu sam mogao kroz reči da osetim njegova osećanja,
bio je jednostavan, ali vrlo efikasan način da se pomogne.
Ono što vam danas poručujem
jeste da se približavamo razumevanju toga
kako možemo pretvoriti tu intuiciju koju svi imamo,
koju svi delimo,
u algoritam.
Na taj način,
možda ćemo u budućnosti videti vrlo drugačiji oblik mentalnog zdravlja,
zasnovan na objektivnoj, kvantitativnoj i automatizovanoj analizi
reči koje pišemo
i reči koje izgovorimo.
Hvala.
(Aplauz)