Tänu ajaloolistele ürikutele teame, kuidas vanad kreeklased riietusid,
kuidas nad elasid,
kuidas nad sõdisid,
aga kuidas nad mõtlesid?
Peetakse iseenesestmõistetavaks, et inimmõtlemise põhiomadused
nagu meie kujutlusvõime,
võime olla teadlik,
võime unistada,
on sellisel kujul olnud alati olemas.
Samas on ka võimalik,
et sotsiaalsed muutused, mis on kujundanud meie kultuuri
on avaldanud mõju ka inimaju toimimise mehhanismidele?
Võime olla ses küsimuses erinevatel seisukohtadel.
Tõtt-öelda on tegu ühe vana filosoofilise vaidlusega.
On see üldse teaduslikult uuritav teema?
Siinkohal teen ettepaneku,
et samamoodi, nagu saab mõne säilinud kivitüki järgi öelda
millised nägid välja Vana-Kreeka linnad,
on tollased kirjalikud ülestähendused kultuuri arheoloogiliseks varamuks,
inimmõtlemise fossiilideks.
Juhtus aga nii,
et analüüsides vanimaid säilinud raamatuid psühholoogilisest aspektist
püstitas Julian Jaynes 70ndatel väga raju ja radikaalse hüpoteesi:
vaid 3000 aastat tagasi elanud inimesi
võiks tänapäeva kriteeriumite alusel pidada skisofreenikuteks.
Oma väidet põhjendas ta sellega,
et nendes raamatutes kirjeldatud inimesed
käitusid sõltumata kultuurist ja geograafilisest asukohast
pidevalt nii, nagu oleksid nad kuulnud ja järginud hääli,
mida nad uskusid olevat jumalate või muusade hääled.
Tänapäeval kutsutakse sellist mõtlemist hallutsineerimiseks.
Alles hiljem, aegamööda, tekkis arusaamine
et nad ise on nende häälte loojaks, et hääled on nende peas.
Selle äratundmise varal sai inimesel tekkida sisekaemus,
võime mõelda omaenda mõtetest.
Jaynesi teooria kohaselt on teadlikkus
vähemalt sellisena, nagu me seda täna tajume,
kontrolli tunnetamine omaenese eksistentsi üle
on kultuurilises arengus üsna uus nähtus.
Teooria iseenesest on märkimisväärne, aga sellega on üks mure:
see põhineb üksikutel ja väga spetsiifilistel näidetel.
Tekib küsimus, kas teooriat, mille kohasest enesest teadlikkus
hakkas inimestel kujunema vaid 3000 aastat tagasi,
on võimalik uurida kvantitatiivsel ja objektiivsel meetodil.
Pole raske aru saada, milles seisneb selle küsimuse keerukus.
Ei olnud nii, et Platon lihtsalt ärkas ühel hommikul ja pani kirja:
"Tere, mina olen Platon
ja alates tänasest on mul täielikult väljakujunenud eneseteadvus "
(Naer)
Selles ongi põhiline probleem.
Tuleb osata märgata nähtuse algeid, mida kunagi otseselt ei nimetada.
Neis raamatutes, mida tahaksime analüüsida
ei kasutata kordagi sõna "eneseteadlikkus".
Otsustasime selle probleemi lahendada nii, et panime kokku sõnapilve.
Tohutu sõnapilv sisaldab kõiki sõnu
nii et sõnade kaugus üksteisest
peegeldab seda, kuivõrd seotud nad omavahel on.
Näiteks oleksid sõnad "koer ja "kass"
üksteisele üsna lähedal,
aga sõnad "greip" ja "logaritm" üksteisest väga kaugel.
Kõik sõnad selles pilves asuvad sama põhimõtte järgi.
Sõnapilve või kokku panna erineval viisil.
Üks võimalus on küsida ekspertidelt, nii nagu seda tehakse sõnastike puhul.
Teine võimalus on lähtuda lihtsast eeldusest,
et kui kaks sõna on omavahel seotud,
siis esinevad nad sageli koos samas lauses,
samas lõigus, samas dokumendis.
Sagedamini, kui seda lihtsalt juhuse tõttu võiks ette tulla.
Ja see lihtne hüpotees, see lihtne meetod
mõne arvutusliku võtte abil, tulenevalt sellest,
et tegu on väga keerulise ja mitmedimensioonilise pilvega,
on juhtumisi väga efektiivne.
Et te mõistaksite, kuidas see toimib näitan teile, mis tuleb välja
kui analüüsida selle meetodiga hulka tavalisi sõnu.
Esmalt torkab silma,
et sõnad paigutuvad automaatselt tähenduselt lähedaste sõnade naabrusse.
Ühes kohas on puuviljad, kehaosad, arvutijupid, teaduslikud terminid jne.
Valemi abil näeme, et kontseptsioonid paiknevad hierarhiliselt.
Näiteks on siin teaduslikud terminid jagatud kahte alarühma:
astronoomia- ja füüsikaterminiteks.
Ja mõned jaotused on päris peened.
Näiteks sõna "astronoomia"
mis paistab asuvat imelikus kohas,
on tegelikult täpselt õiges kohas,
asudes teaduse ja selle uurimisobjektiks olevate astronoomiliste nähtuste vahel.
Neid sõnu võikski siin uurima jäädagi.
Kui seda pilti siin mõnda aega vaadata ja juhuslikke sõnu kõrvutada,
tekib tunne nagu kirjutaks luuletust.
Nii see umbes ongi,
sest sõnapilve uurimine on justkui jalutuskäik oma peas.
Ja viimaks veel see,
et see algoritm suudab näha ka meie sisetunnet selle kohta
millised sõnad peaksid meid suunama sisekaemuse juurde.
Näiteks sellised sõnad nagu
"mina", "süütunne", "mõistus", "emotsioon"
asuvad sisekaemusele väga lähedal.
Samas aga sellised sõnad nagu "punane", "jalgpall", "küünal" ja "banaan"
asuvad sellest väga kaugel.
Kui oleme saanud valmis selle sõnapilve,
võtab küsimus eneseteadvuse tekkimise ajaloost
või ükskõik millise teise nähtuse ajaloost
mis tundus enne abstraktne ja ebaselge,
hoopis konkreetsema kuju
ja seda on võimalik uurida kvantitatiivsete teaduslike meetoditega.
Selleks pole vaja teha muud,
kui võtta raamatud, need ära digitaliseerida
ja suunata kogu sõnavoog sinna pilve
ning vaadata, kas üks või teine sõna
hakkab järjekindlalt lähenema eneseteadvusega seotud mõistetele.
Nii sai analüüsida eneseteadvuse teket Vana-Kreeta kultuuris,
mille kohta olid olemas parimad kirjalikud tõendid.
Niisiis võtsimegi ette kõik need raamatud,
panime need vanuse järgi ritta,
ja suunasime raamatutest kogutud sõnad sinna sõnapilve
ja uurisime, kui lähedal iga sõna paikneb eneseteadvusele
ning arvutasime välja keskmise.
Oli selge, et aja edenedes liikus ka raamatute sisu
aina lähemale ja lähemale eneseteadvuse kontseptsioonile.
Vana-Kreeka kultuuris
see täpselt nii juhtuski.
Selgus, et vanimate
Homerose stiilis raamatute seas
oli vähehaaval rohkem neid,
mis lähenesid eneseteadvusele.
Aga umbes neli sajandit enne Kristust
hakkas väga kiirelt, viiekordses tempos
suurenema nende raamatute hulk,
mis olid üha lähemal ja lähemal
eneseteadvuse kontseptsioonile.
Mis mulle väga meeldib selle meetodi juures
on see, et nüüd on võimalik uurida,
kas see peab paika ka teistes, täiesti erinevates traditsioonides.
Hiljuti analüüsisime sama meetodiga judeo-kristliku traditsiooni
ja saime seal põhimõtteliselt täpselt samasuguse tulemuse.
Samuti on siin esialgu väike tõus Vana Testamendi vanemates raamatutes,
mis hakkab aga väga kiiresti kasvama
Uue Testamendi uuemates raamatutes.
Eneseteadvuse kõige ilmsem väljendus
on Püha Augustinuse Pihtimused 4. sajandil peale Kristust.
See oli aga väga oluline,
kuna Püha Augustinust tunnustasid
nii õpetlased, filoloogid kui ka ajaloolased
kui sisekaemuse üht rajajat.
On neidki, kes peavad teda kaasaegse psühholoogia isaks.
Nii et meie algoritm
mille tugevuseks kvantitatiivne ja objektiivne analüüs
ja loomulikult ka üliväike ajakulu -
andmetöötlus võtab vaid sekundi murdosa,
on võimeline tooma välja kauaaegse uurimistöö põhjapanevaid järeldusi.
Selles peitubki teaduse ilu:
nüüd saab sama meetodit kohandada
ja kasutada ka väga paljudes teistes valdkondades.
Samuti nagu me uurisime inimeste eneseteadvuse kujunemise minevikku,
oleks järgmiseks väga põnev küsida,
kas saab leitud info põhjal teha ennustusi ka eneseteadvuse tuleviku kohta?
Konkreetsemalt öeldes,
kas täna öeldud sõnad ütlevad midagi selle kohta,
mis sünnib meie teadvuses mõne päeva, mõne kuu või mõne aasta pärast.
Samuti nagu paljud meist kasutavad erinevaid sensoreid,
et mõõta pulssi, hingamist, geene
lootuses, et nii on võimalik ennetada haigusi,
võiks ju küsida, kas kasutatavate sõnade kaardistamine ja analüüs,
meie jutu, tviitide, meilide, kirjade sisu,
võiks ennustada seda, kas meie peas hakkab midagi viltu minema.
Koos kolleeg Guillermo Cecchiga,
kes on olnud mulle kui vennaks sel avastusretkel,
asusime asja uurima.
Esmalt analüüsisime 34 nelja noore inimese kõne salvestusi,
kel oli tuvastatud kõrge risk haigestuda skisofreeniasse.
Tegime seda nii, et uuringu alguses analüüsisime kõnenäiteid
ja püüdsime selgitada välja, millised kõne omadused võiksid ennustada,
kas kolme aasta pärast
on kujunenud välja psühhoos.
Kuigi lootsime väga tulemusi saavutada,
ei tulnud ega tulnud midagi välja.
Semantiliselt ei kogunenud piisavalt infot,
et teha ennustusi mõtlemise struktuuri kohta tulevikus.
Meetod oli piisavalt tõhus selleks,
et eristada skisofreenikute gruppi kontrollgrupist,
veidi sarnaselt sellega, mida tegime ajalooliste tekstidega,
aga sellega ei olnud võimalik ennustada vaimuhaiguse ilmnemist tulevikus.
Aga siis tuli meile mõte,
et äkki ei olegi kõige olulisem see, mida need inimesed ütlesid,
vaid hoopis see, kuidas nad seda ütlesid.
Täpsemalt öeldes,
kõige olulisem ei olnud mitte sõnade semantiline asukoht vaid see
kui kaugele ja kiiresti hüplesid sõnad
erinevate semantiliste gruppide vahel.
Kui hakkasime mõõtmisel kasutama nähtust,
mida nimetatakse semantiliseks koherentsiks,
mis mõõdab kõne püsimist ühe semantilise teema piires.
ühes semantilise kategooria raames.
Ja tuli välja, et 34 inimese grupis
suutis semantilise koherentsi meetod ennustada 100% täpsusega
kellel areneb välja psühhoos ja kel mitte.
Midagi sellist, isegi ligilähedast, ei olnud varasemalt saavutatud
ühegi teise kliinilise meetodiga.
Ja ma mäletan väga elavalt, et kui ma selle teema kallal töötasin,
istusin oma arvuti taga
ja nägin äkki hulgaliselt tviite Pololt.
Polo oli olnud mu esimene üliõpilane kunagi Buenos Aireses,
sel ajal elas ta New Yorgis.
Ja neis tviitides oli midagi kummalist -
ma ei suutnud täpselt öelda, mis see oli, sest midagi konkreetset ei olnud
aga mul oli tugev eelaimdus,
väga kindel sisetunne, et midagi on valesti.
Haarasin toru ja helistasin Polole
kellega tõepoolest oli midagi lahti.
Üks lihtne asi,
midagi, mis tuli välja ridade vahelt,
mida ma tunnetasin tema sõnades ja tema tunnetes,
võimaldas väga lihtsalt, aga tõhusalt abi pakkuda.
Mida tahan teile täna öelda,
on see, et peaaegu on juba õnnestunud leida viis,
kuidas oleks võimalik see kõhutunne, mis meil kõigil on olemas,
mida oleme kõik kogenud,
üheks valemiks.
Ja kui meil see õnnestub,
siis võime ehk tulevikus vaimse tervise probleemidele hoopis teisiti läheneda,
osates objektiivselt, kvantitatiivselt ja automaatselt analüüsida
sõnu, mida me kirjutame või mida ütleme.
Gracias.
(Aplaus)