Am facut un film imposibil de realizat,
neştiind că e imposibil,
şi aşa am reuşit.
„Martie şi Aprilie” este un film SF.
Acţiunea se petrece în Montreal, peste vreo 50 de ani.
Nimeni nu mai facuse un astfel de film în Quebec
fiind costisitor, cu acțiunea plasată în viitor,
cu foarte multe efecte vizuale
şi filmat pe un ecran verde.
Cu toate astea, e filmul pe care am dorit să-l fac
de când eram copil, de fapt,
pe când citeam benzi desenate
şi visam despre un posibil viitor.
Când producătorii americani mi-au vazut filmul,
au crezut ca am avut un buget mare
de vreo 23 de milioane.
In realitate am avut 10% din acel buget.
Am facut „Martie şi Aprilie” cu doar 2,3 milioane.
Poate vă întrebați cum?
Cum am reuşit?
Sunt două lucruri. Primul e timpul.
Cand nu ai bani, îți trebuie timp
şi mi-a luat şapte ani să fac „Martie şi Aprilie”.
Al doilea aspect e dragostea.
Am primit tone de generozitate de la toţi cei implicaţi.
Părea că niciun departament nu avea nimic,
aşa că trebuiau să se bazeze pe creativitatea noastră
şi să transforme fiecare problemă într-o oportunitate.
Ceea ce mă aduce la subiectul discuţiei şi anume
cum constrângerile, marile constrângeri pot stimula creativitatea.
Dar să mă întorc puţin în timp.
Pe când aveam 20 de ani, am făcut câteva romane ilustrate,
dar nu erau genul obişnuit.
Erau cărţi în care se relata o poveste SF
prin intermediul imaginilor şi textelor
şi majoritatea actorilor care joacă în adaptarea pentru marele ecran
erau deja implicaţi
în aceste cărţi, portretizând personajele
într-un mod experimental, teatral şi simplistic.
Unul dintre aceşti actori e marele regizor
şi actor, Robert Lepage.
Îl iubesc pe tipul ăsta.
Îl iubesc pe tipul ăsta de când eram copil.
Îi admir cariera foarte mult.
Îmi doream ca tipul ăsta să fie implicat în proiectul meu nebunesc
şi a fost amabil să îşi împrumute imaginea
personajului Eugene Spaak,
cosmolog şi artist în căutarea unei relaţii
între timp, spaţiu, dragoste, muzică şi femei.
Robert se potrivea perfect cu rolul
și a fost, de fapt, cel care mi-a dat prima şansă.
El a crezut în mine
şi m-a încurajat să fac o adaptare a cărţilor mele pentru film
să scriu, să regizez
şi să produc filmul chiar eu.
Şi Robert este, de fapt, primul exemplu
de cum constrângerile pot stimula creativitatea.
Căci acest tip e cel mai ocupat om de pe planetă.
Agenda lui e plină până în 2042
şi e greu să ajungi la el,
dar mi-am dorit să joace în film,
să îşi reia rolul.
Dar dacă aş fi aşteptat
până în 2042, filmul meu n-ar mai fi fost prea futurist,
deci nu puteam aștepta. Nu-i aşa?
Însă asta-i o mare problemă.
Cum faci ca o persoană foarte ocupată
să joace într-un film?
Am spus-o ca glumă într-o şedinţă de producţie
şi e o poveste adevărată, apropos. Am spus:
„De ce nu-l transformăm pe tipul ăsta într-o hologramă?
Deoarece, e peste tot
şi nicăieri pe planetă în acelaşi timp
şi e o persoană iluminata după părerea mea,
între real şi virtual,
deci ar fi firesc
să-l transformăm pe tipul ăsta într-o hologramă.”
Toţi au început să râdă,
dar gluma a fost ca o soluţie bună
aşa că asta am făcut până la urmă.
Cum am făcut? L-am filmat pe Robert cu 6 camere.
Era îmbrăcat în verde,
parcă era într-un acvariu verde.
Fiecare cameră acoperea 60 de grade din capul lui
aşa că, în post-producţie, puteam utiliza
cam orice unghi de care aveam nevoie,
aşa că i-am filmat doar capul.
Şase luni mai târziu, era un tip pe platou,
un mim care avea rolul de corp,
vehicolul pentru cap.
Şi purta o glugă verde
pe care o puteam şterge în post-producţie
şi înlocui cu capul lui Robert Lepage.
Aşa că a devenit un fel de om renascentist
şi aşa arată în film.
(Muzică)
Robert Lepage: Ca de obicei, desenele lui Arthur
nu au ţinut cont de provocările tehnice.
Am sudat crăpătura, dar valva încă are scurgeri.
Am încercat să ridic paletele pentru a reduce presiunea cutiei de sunet,
dar e posibili să fi atins o coardă sensibilă.
Tot se aude prea încet.
Jacques Languirand: Normal.
Până la urmă instrumentul va copia modelul.
(Muzică)
Martin Villeneuve: Aceste instrumente muzicale
pe care le-aţi văzut în această secvenţă
sunt al doilea exemplu
de cum constrângerile pot stimula creativitatea
deoarece în film aveam nevoie disperată de acestea.
Sunt obiectele dorinţei.
Sunt instrumente muzicale imaginare.
Şi au o poveste drăguţă.
De fapt, ştiam cum vor arăta aceste lucruri
în mintea mea, de mulţi ani.
Dar problema era că nu aveam bani
să plătesc pentru ele. Nu mi le puteam permite.
Şi asta-i o problemă mare.
Cum faci rost de ceva ce nu îţi poţi permite?
Dar m-am trezit într-o zi cu o idee bună.
Am spus: „Ce ar fi dacă le-ar plăti altcineva?”
(Râsete)
Dar cine ar fi interesat
de şapte instrumente muzicale neconstruite încă,
inspirate de corpuri feminine?
Şi m-am gândit la Cirque du Soleil din Montreal
pentru că cine să înțeleagă mai bine acest gen
de poezie nebunească pe care vroiam s-o transpun pe ecran?
Aşa că am ajuns la Guy Laliberte, CEO-ul Cirque du Soleil,
şi i-am prezentat ideea mea nebunească
cu schiţe ca asta şi cu referinţe visuale,
şi ceva uimitor s-a întâmplat.
Guy a fost interesat de idee
nu pentru că îi ceream bani,
ci pentru că îi propusesem o idee bună
şi toată lumea era fericită.
Era un fel de triunghi perfect
în care amatorul de artă era fericit
deoarece a obţinut instrumentele la un preţ mai mic
tocmai pentru că nu erau construite încă.
Și-a asumat un risc.
Şi artistul, Dominique Engel, un tip genial,
era fericit şi el pentru că a avut un proiect de vis
la care să lucreze timp de un an.
Şi evident, eu eram fericit pentru că aveam instrumentele
în film gratis, ceea ce era exact ce dorisem.
Aşă că iată-le.
Şi ultimul exemplu
de cum constrângerile pot stimula creativitatea
vine de la culoarea verde,
pentru că e o culoare ciudată, nebunească
şi trebuie să înlocuieşti ecranele verzi într-un final
și trebuie să afli cum să faci asta mai bine mai devreme decât mai târziu.
Şi aveam, din nou, destule idei
despre cum ar trebui să fie lumea,
dar m-am întors din nou la imaginaţia din copilărie
şi la maestrul belgian de benzi desenate,
François Schuiten din Belgia.
Şi pe tipul ăsta îl admir mult
şi mi-l doream implicat în film
ca designer.
Dar oamenii îmi spuneau: „Știi, Martin, e imposibil,
tipul e prea ocupat şi te va refuza.”
Am zis: „Știi ce, în loc să-i imit stilul,
pot la fel de bine să-l sun
şi să-i trimit cărţile mele.”
Iar el a răspuns că e interesat
să lucreze la film cu mine
pentru că ar putea fi un peşte mare într-un acvariu mic.
Cu alte cuvinte, era loc pentru el să viseze alături de mine.
Aşa ca, iată-mă alături de unul dintre eroii din copilărie,
desenând fiecare cadru din film
şi transformând totul în Montrealul viitorului.
A fost o colaborare incredibilă
să lucrez cu acest mare artist pe care îl admir.
Dar apoi, trebuie să transformi
toate aceste desene în realitate.
Aşa că, din nou, soluţia era să ţintesc
spre cel mai bun artist la care m-aş putea gândi.
E un tip din Montreal, tot quebecan, Carlos Monzon,
foarte bun artist VFX (de efecte vizuale).
A compus mare parte a coloanei sonore
din Avatar, Star Trek, Transformers,
şi din alte proiecte mai puțin cunoscute.
Știam că era omul potrivit
şi trebuia să-l conving
şi, în loc să lucreze la următorul film al lui Spielberg,
a acceptat să lucreze cu mine.
De ce? Pentru că i-am oferit un loc unde să viseze.
Aşa că, dacă nu ai bani să le oferi oamenilor,
trebuie să le stârnești imagiaţia
în cel mai bun mod la care te poţi gândi.
Deci așa s-a întâmplat cu acest film,
așa am reușit să-l fac
şi aşa am ajuns la această companie foarte drăguţă de post-producţie
din Montreal, numită Vision Globale,
care ne-a împrumutat 60 de artişti să lucreze cu normă întreagă
6 luni pentru a realiza acest film.
Deci, ce vreau să vă spun e că dacă aveţi idei nebuneşti
şi oamenii vă spun
că sunt imposbil de realizat,
tocmai v-au dat un motiv şi mai bun să vreţi să le realizați
pentru că oamenii au tendinţa
să vadă problemele mai repede decât rezultatul final,
pe când, dacă începi să consideri problemele
ca fiind aliaţii și nu detractorii tăi,
viaţa va începe să danseze cu tine
în cel mai minunat mod posibil.
Am experimentat asta.
Şi vei sfârşi prin a face nişte proiecte nebuneşti
şi, cine ştie,
poate chiar vei ajunge pe Marte.
Vă mulţumesc!
(Aplauze)