(pljesak)
Ono što vam danas imam za ispričati
je važno.
Svaki bi čovjek to trebao znati.
Posljedica toga da samo rijetki ljudi to znaju
je to da - samo u njemačkom govornom području -
tvrtke godišnje besmisleno potrate milijarde.
A kako do toga dođe, vidjet ćete sada.
Učine to ovako:
"I? Kako u vašem odjelu napredujete s restrukturiranjem?"
Tvrtke ne znaju kako se nositi s promjenama
koje su u brojnim situacijama neophodne.
Krivom politikom i krivim menadžmentom
postižu otpor kod svojih zaposlenika.
Menadžeri se onda pak opet ne znaju nositi s time
i jedino čega se dosjete je
da budu stroži prema svojim zaposlenicima
koji na to onda gledaju ovako:
"Dragi gospodine Plaumanne, što se restrukturiranja tiče...
Imam osjećaj da Vam se to baš i ne sviđa. Pođite tu sa mnom, odmah lijevo."
Ali i mi često privatno želimo promijeniti neke stvari pa nam baš i ne uspije.
Rado bismo smršavjeli, bavili se sportom,
živjeli zdravije ili nešto sl. Isplaniramo to, ali nikada ne provedemo u djelo.
A pitanje je: Zašto?
Razlog je isti
i ne živimo svoj život optimalno.
U najgorem slučaju to na kraju izgleda ovako:
"Osim toga što nikada niste propustili nijedan sastanak,
postoji li išta drugo u Vašem životu na što ste ponosni?"
Tema mog izlaganja danas je "change", "leadership"
i način kako da zbilja sprovedete promjene u djelo.
Želim vam objasniti kako da to postignete u životu,
ali i kako bi tvrtke to trebale raditi sa svojim zaposlenicima.
Prvi je korak da sagledamo:
Kako to funkcionira mozak?
Kada želite postići neku promjenu, koji je dio vašeg mozga zadužen za to?
Imam jednostavan primjer:
Recimo da ste se malo previše udebljali i želite ponovno smršavjeti.
Vaš razum vam kaže da to svakako možete postići.
Nudi vam rješenje - npr. da nakon 20 h više ništa ne jedete.
I toga se čvrsto držite
punih 48 sati.
Ali onda je odjednom 22 h i stojite ispred hladnjaka,
i desnom rukom ga otvarate.
Tada se umiješa razum. On kaže:
"Slušaj, zar se nismo dogovorili da nakon 20 h više nećeš jesti?"
Ako to sad napraviš bit će to loše za tebe zato što blablabla."
Dok vam razum drži lekcije, desnom ste rukom već otvorili,
a lijevom rukom već uzeli objekt žudnje
i sve ste to pojeli, a da se niste ni pokušali oduprijeti.
Iz toga zaključujemo
da nije razum bio taj koji je u ovoj situaciji donio odluku.
On je očito bio protiv toga.
Ali neki drugi dio mozga je bio za.
Sada se događa ono zanimljivo:
Vaš bi razum zapravo trebao shvatiti
da on u ovoj situaciji nema pravo glasa.
Ali on to ne želi.
Naš je razum tako napravljen da uvijek želi biti u pravu.
I zato napravi nešto zgodno!
U posljednjoj sekundi vam pruži još jedno racionalno objašnjenje
koje zvuči, primjerice, ovako:
"Da, pa danas je zbilja bio naporan dan
i stvarno si zaslužio ovu malu nagradu."
I mi onda naknadno mislimo i vjerujemo
da smo ipak donijeli racionalnu odluku. Ali to nije istina.
Pitanje je: Tko donese tu odluku za nas?
Odgovor glasi
da tu odluku donese vaš limbički sustav
ili još točnije - vaš središnji limbički sustav.
To je mjesto gdje se stvaraju emocije.
A taj središnji limbički sustav sjedi za pultom od kojeg kontrolira vaše ponašanje
i pomiče ručke i stišće dugmad.
Razum je izvan tog, on može preko radija slati smjernice,
ali nikada ne može sam pritiskati dugmad.
Želim vam to pokazati na jednom primjeru.
Reći ću vam jednu činjenicu.
Svake tri sekunde umre jedno dijete koje ima manje od 5 godina
od posljedica zbog zagađene vode
ili neke lako izlječive bolesti.
Što vam znači ta činjenica?
Imate li potrebu odmah sada ustati?
Želite li nešto promijeniti u svijetu?
Hoćete li večeras donirati novac?
Odgovor glasi: Ne.
Zašto? Ovu informaciju usmjerio sam na vaš razum,
a on nema mogućnost utjecanja na naše ponašanje.
A sada ću vam ispričati jednu priču,
a ona će biti usmjerena prema vašem limbičkom sustavu.
U priči se radi o Axelu.
Axel je zaposlenik organizacije za pomoć
i često putuje u pogođena mjesta.
Jednom je bio u Africi.
Vidjeli ste slike toga kako to izgleda,
u predgrađima velikih gradova,
možemo ih nazvati i "slamovima".
Zadatak njega i njegovih kolega bio je podijeliti pitku vodu ljudima.
Stigli su tamo sa svojim kamionom i do njega je dotrčala žena.
Djelovala je očajno i počela mu je nešto govoriti.
Prevoditelj mu je to prevodio i rekao:
"Ova žena kod kuće ima nekoga tko je jako bolestan i moli Vas da mu pomognete."
Ali istovremeno mu kaže i:
"Nemojte ni u kojem slučaju ići s njom.
Samo ovdje možemo jamčiti Vašu sigurnost
Ako odete s njom, mogu Vas napasti
ili oteti - što se isto već događalo."
Razmišlja o tome. Zna da može pomoći.
Obrazovao se za bolničara. Gleda tu ženu
i čini mu se da zbilja vidi očaj na njezinom licu
pa odluči poći s njom.
Ta žena trči ispred njega, a prolazi postaju sve uži
idu desno pa lijevo, lijevo, desno, desno,
u nekom trenutku se više ne zna orijentirati,
zna da se više ne zna sam vratiti
a strah se širi u njegovoj glavi.
Onda dođu do nekakve šupe napravljene od smeća.
Zakriva je neki stari, prljavi dronjak.
Žena povuče zastor sa strane, a iza je tamna rupa
a ona mu gestom pokaže da upuže u rupu.
On razmišlja, glava samo što mu ne eksplodira od svih fantazija.
"Ako sada uđem tu unutra, netko će me udariti željeznom šipkom."
Razmišlja: "Što ako nikada više ne vidim svoju obitelj?"
Ali pobijedi paniku i spusti se na koljena
i puže u crnu rupu.
Što se tamo dogodi? Očima treba vremena
da se priviknu na tamu, ali onda
vidi da na podu leži golo tijelo.
Tijelo je to koje je samo kost i koža.
Oči su upale u tamne duplje.
On popipa tijelo, osjeti puls
i zna da mora odmah nešto učiniti, ako želi spasiti taj život.
Osoba koja tamo leži
trogodišnji je afrički dječak.
Uzme ga u svoje snažne ruke i ispuže van.
Tamo na njega čeka majka.
Trče natrag sve do mjesta gdje ga mogu spasiti.
Stižu i zna da će dijete biti spašeno.
Njegovi kolege donose kutiju za prvu pomoć ili što već imaju za takve slučajeve,
lijekove, vodu i sl., stavljaju deku na pod
i on oprezno spušta dijete,
a u tom trenutku, dok to radi,
shvaća:
Dijete je umrlo.
Umrlo je od probavnih smetnji uzrokovanih zagađenom vodom koju je pio.
Nekoliko malih tableta
moglo mu je spasiti život.
Svake tri sekunde umire jedno dijete
koje ima manje od 5 godina
zbog posljedica zagađene vode
ili neke lako izlječive bolesti.
Ono što sam vam sada rekao zbilja je činjenica.
To je tužna stvarnost.
Ali želim se vratiti na temu ovog izlaganja.
Jeste li primijetili što se dogodilo?
Pretpostavljam da sada, ako ste normalno socijalizirani,
imate želju da nešto promijenite.
U vama se javlja neki osjećaj - "Ovo se ne smije dopustiti."
Možda čak već razmišljate što vi možete učinit da se to više ne događa.
Vidite - to je djelovanje limbičkog sustava.
Igrao sam sada na vaše emocije i što se dogodilo?
Tu se nalazi pokretna snaga koja će vas natjerati na djelovanje.
I to je nešto što tvrtke još nisu shvatile.
Kada tvrtke moraju napraviti neke promjene,
onda su to najčešće neugodne promjene.
Otpuštanje radnika, mjere štednje,
stvari koje ljudima nisu nimalo ugodne.
I što menadžeri onda rade?
Cijelo vrijeme diskutiraju, argumentiraju,
pokušavaju racionalno objasniti ljudima
zašto je to potrebno. Navode argumente.
Zaposlenici razumiju te argumente, nije stvar u tome.
Ali ne žele djelovati.
Zašto?
Zato što poruka nije došla do njihova limbičkog sustava, do emocije.
Znači da tvrtke i menadžeri moraju naučiti kako da
usmjere poruku tako da u čovjeku izazovu emociju.
Ljudi se moraju prepoznati u njihovoj poruci
kako bi krenuli djelovati.
Pitanje je: Kako to postići?
Navest ću vam dva primjera,
jedan već jesam,
a to je govor kroz emocionalne slike,
ili općenito samo korištenje analogije, metafora i sl.
Postoji jedna osoba koja je to znala jako dobro, a takvi su rijetki.
Mnogi kažu da emocijama nema mjesta na radnom mjestu.
A to je kao što smo vidjeli - glupost.
Winston Churchill je to dobro znao.
Godine 1940. održao je svoj poznati govor:
"Blood, Sweat and Tears" [Krv, znoj i suze]
Rekao je ljudima u Engleskoj istinu,
ali ispričao ju je emocionalnim govorom.
"Nemam ništa za ponuditi osim krvi, znoja i suza,
ali moramo se podignuti kako bismo uništili ovu veliku tiraniju,
najveću tiraniju koja postoji otkad je ljudi.
Mobilizirao je cijelu naciju svojim emocionalnim govorom.
To je ono što menadžeri moraju naučiti.
U redu, možda nećete svi postati mali Churchilli,
ali menadžeri moraju naučiti govoriti tim novim jezikom;
uz jezik razuma postoji i jezik emocije.
Dat ću vam još jedan primjer.
Menadžeri, a također i roditelji, moraju ono što žele
radikalno prikazati sami na sebi kako bi to prošlo kod drugih.
Znači, ako su potrebe mjere štednje,
oni moraju početi od sebe.
Ako se više ne ide na put Business Classom, već Economyjem,
onda šef mora prvi to učiniti.
To je najvažnije.
Ako šef naručuje novi poslovni automobil
jer je prošlo dvije godine,
onda ne smije uzeti Audija A6 sa svom dodatnom opremom
i čak ni Audija A4, već Golfa samo s tvorničkom opremom.
A kada to učini onda će njegovi zaposlenici shvatiti da se i njih to tiče
i onda kažu "Čovječe, ako naš šef toliko štedi sam na sebi,
onda je situacija stvarno ozbiljna, onda moramo i mi početi štedjeti."
Kako to stvarno izgleda u većini tvrtki... uglavnom ovako:
"Šefe, kako to ide jedno s drugim?
Štednja, štednja. I onda nabavite nov novcati poslovni automobil.
Molim Vas! Otkad sam ga nabavio nisam koristio ni grijače sjedala ni klimu!"
Eto, tako, a sada je vrijeme za još nešto.
Da vas se nešto tiče je prvo.
Često vas se u životu nešto ticalo
npr. čitate o zdravoj prehrani i
jasno vam je da se ne hranite zdravo.
Ponekad i počete npr. tri dana kuhati skroz drukčije,
ali uskoro se opet vratite starim navikama.
Zašto je to tako?
Zašto je nama osobno tako teško nešto promijeniti?
Taj problem vidite prikazanim ovdje na sljedećoj foliji:
"Ako me više ne želite gledati, onda morate promijeniti svoje navike."
"Gospodine doktore! Ovo će biti početak jedne duge veze!"
Mi se ljudi sastojimo od navika.
Svi su naši dani sastavljeni od navika,
čak i kada toga nismo svjesni.
Razmislite, kada ujutro ustanete,
svatko ima neke svoje rutine, ali teško je
promijeniti ih. Kada bih sada rekao
da od sutra morate ujutro ići na trčanje, a da onda ćete jesti svježe voće
i istuširati se hladnom vodom,
kako bi vam se to činilo?
Shvaćate što znači promijeniti navike.
Postoji jedno zanimljivo istraživanje,
tj. u međuvremenu postoji puno takvih istraživanja,
o ljudima koji su imali srčani ili moždani udar
i kojima je doktor nakon toga, ako su preživjeli, rekao:
"Slušajte, morate promijeniti svoj život.
Od danas morate zdravije živjeti,
morate se više kretati i paziti se od stresa.
Ako ne uspijete u tome, onda ćete za tri godine opet završiti ovako
i to ako imate sreće. Statistički gledano
tada ćete doživjeti drugi udar i ako to loše završi
više nikada nećete moći raditi ili ćete čak završiti u invalidskim kolicima
ili pak nećete ni preživjeti."
Što mislite?
Koliko ljudi promijeni svoj život nakon što im doktor to kaže?
"Promijeni se ili ćeš umrijeti u roku od tri godine."
Sva su istraživanja otkrila isto,
jednu fascinantnu brojku,
čak se 90 % ljudi ne promijeni.
Samo 1 od 10 ljudi uspije promijeniti svoj život i time se spasiti.
Ostali žive još neko vrijeme, ali obično ne više dugo.
Ali postoji jedan američki doktor
koji se zove Dean Ornish. I on je
sa 200 pacijenata
koji su čekali na tešku operaciju srca
proveo eksperiment. Nisu se operirali,
već su se zajedno s njim počeli baviti jednim programom
koji je trajao godinu dana.
Nakon godine dana ostavili su ih potpuno samima
i tek su ih nakon dvije godine opet kontaktirali i provjerili
kakvo im je zdravstveno stanje i kako žive.
Fascinirajuće je bilo to da je 7 od 10 osoba toliko radikalno promijenilo život
da su bili gotovo u potpunosti zdravi.
Pitanje je što je Dean Ornish uspio učiniti da ne 1 od 10,
već 7 od 10 osoba uspije trajno promijeniti svoje ponašanje
i što vi možete zaključiti iz toga.
Ono što je on učinio je
da je vježbao s ljudima.
Vježbao je jedan novi obrazac ponašanja s tim ljudima
toliko dugo, dok im nije ostao u proceduralnom pamćenju
dakle u onom automatiziranom pamćenju s pomoću kojeg možete
istovremeno voziti automobil i telefonirati.
Uvježbao je i u njima usadio nove navike
tijekom jednog dužeg perioda, jedne godine,
ali upravo je to najvažnije, što je to tako napravio
jer je tako uključio limbički sustav ljudi.
Ljudi su tako imali osjećaj uspjeha,
bili su sretni zbog tih promjena.
Što za vas znači kada kažete da želite promijeniti svoj život?
Znači da morate naučiti kako pronaći novu strategiju.
Mi ljudi koristimo odviše loše strategije
kada se želimo promijeniti.
Recimo da netko želi jesti manje mesa, a više povrća.
Što većina ljudi napravi?
Kupe kuharicu i zapišu si nekoliko recepata,
odu u trgovinu. I ništa ne nađu.
Gdje se nalazi kumin? Gdje se nalazi bulgur?
Prođe 45 minuta, još uvijek zuje trgovinom i nisu kupili
dovoljno stvari s popisa i to ih deprimira.
Onda dođu kući
i ne mogu zapamtit taj glupi recept, moraju
ga 8 puta ponovno čitati - i to dok kuhaju, a na kraju
naprave nešto što ne izgleda ni slično kao u kuharici
te je u najboljem slučaju neutralnog okusa.
Uglavnom je grozno.
Tako to traje tri dana i što se onda dogodi?
Limbički sustav kaže "Dosta!"
Kada sljedeći put odu u trgovinu,
ruka sama i automatski poseže za šniclom,
a razum - to smo već naučili -
ponudi neki dobar razlog za to.
To znači da kada želite promijeniti nešto u svom životu,
onda morate to napraviti tako, da vas i limbički sustav prati.
Ako, primjerice, želite naučiti kako se zdravije hraniti,
onda pokušajte to učiniti tako
da jednom mjesečno nađete neki novi recept i to skuhate.
Ako to učinite 12 mjeseci zaredom, onda ste zapravo
gotovo dva tjedna kuhali zdravo.
Većina ljudi precijeni
što mogu postići kratkoročno,
a podcijeni što mogu postići dugoročno.
Limbički sustav će vas bolje pratiti
ako dugoročno pokušate nešto napraviti,
nego brzo i naglo.
To se onda vraća poput gumice.
A ako to učinite polako, korak po korak,
onda "gumica navika" polako popušta
i u nekom trenutku se oslobodite nje.
Koju poruku trebate usvojiti ovdje danas?
Kao prvo, mi ljudi smo emocionalna bića,
odlučujemo emocionalno, a razum nas samo savjetuje.
Drugo, tvrtke moraju naučiti koristiti se novim jezikom.
Ne jezikom razuma, već jezikom emocija.
I vi i menadžeri u tvrtkama
morate naučiti ne samo prihvaćati svoje emocije,
već se s njima nositi i u krajnjem slučaju
i njima se svjesno koristiti.
I treće, ako želite promijeniti svoj život,
onda morate pronaći pametnu strategiju,
koja će na vaš limbički sustav utjecati pozitivno
i time omogućiti nemoguće.
Hvala.
(pljesak)