Vždy som písal hlavne o architektúre,
o budovách, a písanie o architektúre
je založené na určitých predpokladoch.
Architekt navrhne budovu, ktorá sa stáva miestom,
alebo veľa architektov navrhne veľa budov, z ktorých sa stáva mesto
a napriek zmesi komplikovaných politických,
kultúrnych a ekonomických vplyvov, ktoré tieto miesta
formujú, ich nakoniec môžete
navštíviť. Môžete sa po nich prejsť.
Môžete ich ovoňať. Môžete ich precítiť.
Môžete sa s nimi zžiť.
Ale v posledných rokoch ma začalo zarážať to,
že som čím ďalej tým menej vychádzal von, do sveta
a viac a viac som sedel za počítačom.
Obzvlášť od roku 2007, keď som si kúpil iPhone,
som nielen celý deň sedel za počítačom,
ale dopadol som tak, že som stále hľadel
na tú malú obrazovku, ktorú som mal vo vrecku.
Prekvapilo ma, ako rýchlo
sa zmenil môj vzťah k fyzickému svetu.
Za túto krátku dobu, či už to bolo
posledných 15 rokov, čo sme online, alebo posledné
štyri či päť rokov toho, čo sme vkuse online
sa zmenil náš vzťah k okoliu
a svoju pozornosť neustále delíme,
dívame sa aj na obrazovku, aj
na svet okolo seba.
Čo ma zarážalo ešte viac a na čo som fakt
nevedel prísť bolo, že to vo vnútri obrazovky
vyzeralo, akoby to ani nemalo fyzickú podobu.
Ak ste niekedy hľadali fotky internetu,
našli ste toto, tento slávny obrázok od Opte,
na ktorom internet vyzerá ako akási Mliečna dráha, tento nekonečný zhluk,
ktorý nepôsobí, že by sme v ňom niekde mali byť aj my.
Zdá sa, že nie je ani možné to úplne pochopiť.
Odjakživa mi to pripomínalo fotky Zeme z Apolla,
fotku nášho modrého mramoru, a myslím, že nám to aj naznačuje,
že sa to ani nedá úplne pochopiť.
Popri jeho veľkosti budeme navždy tak nejako maličkí.
Takže, ak existoval tento svet a tento monitor, a ak existoval
hmotný svet okolo mňa, nikdy som ich nevedel spojiť
do jedného celku.
A potom sa stalo toto.
Pokazil sa mi internet, ako sa to občas stáva,
prišiel chlapík, aby to opravil a začal s
gučou zaprášených káblov za gaučom,
nasledoval ich do vchodu a do pivnice a na zadný dvor,
a tam ležalo takéto obrovské klbko káblov.
Potom zbadal veveričku, ktorá bežala popri kábloch
a povedal „Tam je váš problém.
Veverička vám obhrýza internet.“ (Smiech)
Bol to pre mňa šok. Internet pôsobí ako niečo
nadprirodzené. Je to súbor protokolov, ktoré zmenili
všetko od nakupovania, cez randenie, po revolúcie,
určite nie niečo,
čo môže obhrýzať veverička. (Smiech)
Ale zdá sa, že tak to naozaj bolo,
veverička mi naozaj obhrýzala internet. (Smiech)
A tak som si predstavil, čo by sa stalo,
keby som vytrhol kábel zo steny a
nasledoval ho. Kam by som sa dostal?
Je internet miesto, ktoré môžeme navštíviť?
Mohol by som tam vojsť? Koho by som stretol?
Je tam niekde naozaj niečo?
Odpoveďou je pravdepodobne Nie.
Ako hovoria v komédii The IT Crowd,
internet je táto čierna skrinka s červeným svetielkom.
Býva na vrchu veže Big Ben,
pretože tam je najlepší signál
a keď si ho chceli na jedno poobedie požičať,
aby ho vo firme mohli použiť na prezentáciu,
staršinovia zodpovední za internet boli ochotní
požičať ho na chvíľu a ona sa na to tak pozrela a vraví:
„Toto je internet? Celý internet? Je to ťažké?“
Ostatní hovoria „Samozrejme, že nie, internet nič neváži.“
A ja som sa zahanbil, lebo som hľadal práve tú vec,
ktorú hľadajú iba blázni.
Internet bol teda iba niečo beztvaré alebo
čierna krabička s červeným svetielkom.
Bol to nereálny svet,
ktorý ale v skutočnosti reálny je. Máme tu naozajstný svet internetu,
po ktorom som chodil zhruba dva roky,
bol som v obrovských výpočtových strediskách,
ktoré spotrebujú toľko elektriny ako celé mestá, v ktorých sa nachádzajú,
a bol som aj na miestach, akým je 60 Hudson Street v New Yorku,
čo je jedna z tých budov sveta,
jedna z veľmi krátkeho zoznamu budov, je ich asi tucet,
kde sa spája viac sietí internetu
ako kdekoľvek inde na svete
a to spojenie je jednoznačne hmotným procesom.
Všetko je to o routri jednej siete, Facebooku, alebo Google,
alebo B.T., alebo Comcast, alebo Time Warner proste čohokoľvek,
ktorý je väčšinou žltým optickým káblom napojený
k stropu a potom routru ďalšej siete
a to je ten zjavný, ohromne dokonalý fyzický proces.
Na mieste ako 60 Hudson Street a asi tucte podobných miest
sa v porovnaní s iným budovami
spája asi desaťkrát viac sietí.
Existuje veľmi krátky zoznam takýchto miest,
pričom 60 Hudson je obzvlášť zaujímavá, pretože v nej sídli
zhruba 6 veľmi dôležitých sietí,
ktoré slúžia ako základne podmorských káblov,
ktoré ležia na dne oceánov
a spájajú Európu s Amerikou a teda nás všetkých.
Chcel by som sa zamerať práve na tieto káble.
Ak je internet globálnym fenoménom, ak žijeme
v nejakom globálnom mestečku, je to preto, že
na dne oceánu sú káble ako napríklad tento,
ktorý má neuveriteľne malé rozmery.
Môžete ho chytiť do ruky. Vyzerá ako hadica.
Avšak niektoré dosahujú neuveriteľné rozmery, kedy môžu byť
také obrovské ako si len viete predstaviť.
Tiahnu sa krížom cez oceán. Sú dlhé tri, päť,
osem tisíc míľ
a zatiaľ čo veda o materiáloch a počítačoch je
neuveriteľne komplikovaná, základný fyzický proces
je neuveriteľne jednoduchý. Svetlo vojde dnu na jednom konci oceána
a vyjde na druhom, pričom väčšinou vychádza
z budovy, ktorá sa volá pristávacia stanica, ktorá býva
často nenápadne zastrčená v malých prímorských mestečkách,
na dne oceána ležia tiež zosilňovače, ktoré vyzerajú ako tuniak modroplutvý
a na každej päťdesiatej míli zosilňujú signál
a keďže rýchlosť prenosu
je neuveriteľne vysoká, základnou jednotkou je 10 gigabit za sekundu
vlnovej dĺžky svetla, možnože to je tisíckrát rýchlejšie
ako vaše pripojenie, respektíve je schopné prenosu 10 000 videí
a nielen to, ale jediné vlákno toho kábla môže preniesť
nie iba jednu vlnovú dĺžku svetla, ale aj
50, 60, či 70 rôznych vlnových dĺžok alebo farieb svetla,
no a v jednom kábli je aj osem vlákien,
štyri v každom smere.
Sú maličké, tenké ako vlas.
No a tie sa potom spoja niekde na pevnine.
Spájajú sa v takejto šachte. Naozaj,
tu je zapojený 5 000 míľ dlhý kábel.
Je to v Halifaxe, kábel, ktorý ide z Halifaxu do Írska.
Toto rozloženie sa ale mení. Pred tromi rokmi,
keď som o tomto všetkom začal rozmýšľať, bol na západnom pobreží Afriky
jeden kábel, ktorý je na tejto mape od Steva Songa
zobrazený tenkou čiernou čiarou.
Dnes je tam šesť káblov a ďalšie tri sú na ceste na každé pobrežie.
Je to spôsobené tým, že keď sa krajina pripojí jedným káblom,
uvedomí si, že jej to nestačí. Ak na tom chce vystavať
priemysel, musí si byť istá, že jej pripojenie
je dostatočne silné, pretože ak sa kábel roztrhne,
musíte na more poslať loď, zakotviť,
vytiahnuť kábel, nájsť jeho druhý koniec,
znovu ich spojiť a hodiť naspäť do vody.
A to je naozaj intenzívny fyzický proces.
Toto je môj kamarát Simon Cooper, ktorý až donedávna
pracoval na oddelení pre komunikáciu pre Tata Communications,
veľký indický priemyselný konglomerát
a ktorého som nikdy nestretol. Komunikovali sme iba
cez videokonferenčný systém, ktorý ma núti rozmýšľať o ňom
ako o tom mužovi vo vnútri internetu. (Smiech)
Je Angličan. Angličania dominujú
priemyslu podmorských káblov a zdá sa, že všetci majú 42 rokov. (Smiech)
To preto, lebo všetci začali v rovnakom čase,
v čase veľkého rozmachu pred zhruba 20 rokmi.
Ako komunikačný podnik začala Tata,
keď kúpila dva káble, jeden v Atlantiku
a druhý v Tichom oceáne a začala k nim pridávať kúsky
až kým nevybudovali okruh okolo celého sveta,
čo znamená, že bity posielajú na východ alebo na západ.
Doslova je to lúč svetla okolo sveta
a ak sa pokazí kábel v Tichom oceáne, pošlú lúč
opačným smerom. Potom, keď to dokončili,
začali hľadať ďalšie miesta, ktoré by mohli pripojiť.
Hľadali nepripojené miesta, to znamená
sever a juh, hlavne teda Afriku.
Mňa udivuje Simonova neuveriteľná geografická predstavivosť.
On sa na svet díva neuveriteľne expanzívne.
Mňa to všetko zaujímalo o to viac, že som chcel vidieť
ako sa takýto kábel tvorí. Viete, keď sme online
zažívame tie prchavé momenty spojenia,
akési spoločenstvo, status na Tweeteri alebo na Facebooku,
alebo email a pôsobí to ako výsledok fyzickej aktivity.
Vyzeralo to tak, že prichádzal moment, kedy sa pripojí
nový kontinent a práve to som chcel vidieť.
Simon pracoval na novom kábli,
WACS, the West Africa Cable System, ktorý viedol
z Lisabonu na západné pobrežie Afriky,
do Cote d´Ivoire, do Ghany, Nigérie, Cameroonu.
Povedal, že to príde už čoskoro, že záleží
od počasia, ale že mi dá vedieť,
a tak mi asi štyri dni dopredu povedal, aby som išiel
na pláž južne od Lisabonu a že okolo deviatej tam
z vody vyjde nejaký chlapík, (Smiech)
bude niesť zelené nylonové lanko, tenučké lanko,
ktoré sa volá kotvové lanko, je prvým spojením
medzi morom a zemou a neskôr sa
zmení na 9 000-míľovú svetelnú cestu.
Zo špeciálnej lode potom začal buldozér
vyťahovať kábel upevnený na bójach,
až pokiaľ nebol tam, kde mal byť.
Tomu všetkému sa prizerali anglický inžinieri.
A keď už bolo všetko na svojom mieste, chlapík
vošiel naspäť do vody s veľkým nožom, odrezal bóje,
tie vyleteli do vzduchu a kábel
padol na dno mora. Urobil to po celej dĺžke
až k lodi a keď k nej došiel,
dali mu pohár džúsu a sušienku,
potom skočil naspäť do vody, priprával k brehu
a zapálil si cigaretu. (Smiech)
Keď už bol kábel na pobreží,
začali ho upravovať na pripojenie k druhému koncu,
ku káblu, ktorý priniesli z pristávacej stanice.
Začali s pílkou a potom akoby
hobľovali plastové časti, čo vyzeralo
akoby na tom pracovali kuchári a nakoniec to konečne začali opracovávať
ako šperkári, aby mohli pripojiť tie tenučké káble
ku káblom, ktoré priniesli
a pritavili ich k sebe takou spájkovačkou.
Keď vidíte tých chlapov ako opracúvajú kábel pílou,
prestanete o internete rozmýšľať ako o nejakom oblaku.
Začne vám to pripadať ako neuveriteľne hmotná vec.
Čo ma tiež prekvapilo je, ako veľmi je to všetko
založené na premyslenej technológii, a aké je to
všetko neuveriteľne nové, i keď samotný fyzický
proces a aj kultúra tu už boli dlhú dobu.
Vidíte miestnych robotníkov. Vidíte inžinierov z Anglicka,
ktorí to všetko riadia. A čo je najdôležitejšie,
tie miesta sú stále rovnaké. Káble stále spájajú
rovnaké mestá, miesta ako Lisabon, Mombasa,
Mumbai, Singapúr, New York.
Proces na pobreží trvá tak tri-štyri dni
a keď je všetko hotové, zavrú káblovú šachtu,
zasypú ju pieskom
a my všetci na to pomaly zabudneme.
Zdá sa mi, že sa veľa hovorí o „oblaku“,
ale zakaždým, keď niečo dáme na „oblak“,
vzdávame sa svojej zodpovednosti za to, čo tam dáme,
sme k tomu menej pripojení. Prenechávame to na starosť iným.
A to sa mi nezdá správne.
Neal Stephenson povedal úžasnú vec, a to,
že ľudia, ktorí majú internet by mali vedieť aspoň niečo o kábloch.
A myslím si, že by sme mali vedieť
odkiaľ náš internet je a mali by sme tiež vedieť,
čo nás všetkých naozaj fyzicky spája.
Ďakujem. (Potlesk)
(Potlesk)
Vďaka. (Potlesk)