Vienmēr esmu rakstījis galvenokārt par arhitektūru, par celtnēm,
un rakstīšana par arhitektūru ir balstīta uz konkrētiem pieņēmumiem.
Arhitekts uzprojektē celtni, un tā kļūst par vietu,
vai daudzi arhitekti uzprojektē daudzas celtnes, un tās kļūst par pilsētu.
Neatkarīgi no sarežģītās politisko, kultūras un ekonomisko spēku kombinācijas,
kas šīs vietas veido,
tās galu galā var apciemot, tajās var pastaigāties,
tās var saost, tās var sajust,
var piedzīvot to vietas izjūtu.
Taču pēdējos gados mani satrieca tas,
ka es arvien mazāk devos ārā pasaulē un arvien vairāk sēdēju pie datora ekrāna.
Īpaši kopš 2007. gada, kad tiku pie iPhone,
es ne vien visu dienu sēdēju pie ekrāna, bet arī dienas beigās es piecēlos
un raudzījos mazajā ekrāniņā, ko nēsāju kabatā.
Mani pārsteidza tas,
cik ātri bija mainījušās manas attiecības ar fizisko pasauli.
Šajā ļoti īsajā laika posmā –
vienalga vai runa ir par pēdējiem 15 gadiem, kad esam tiešsaistē,
vai par pēdējiem četriem, pieciem, kad tiešaistē esam nepārtraukti, –
mūsu attiecības ar apkārtesošo ir mainījušās tajā ziņā,
ka mūsu uzmanība visu laiku ir dalīta.
Mēs skatāmies gan ekrānos, gan uz pasauli sev apkārt.
Taču vēl vairāk mani pārsteidza un labu laiku nedeva mieru tas,
ka pasaulei ekrānā, šķiet, nebija pašai savas fiziskās īstenības.
Ja meklējāt attēlus internetā, šis bija viss, ko varēja atrast, –
slavenais Opte interneta attēls,
kurā tas atainots kā tāds Piena ceļš, bezgalīgs plašums, kurā mūsu šķietami nav.
Mēs, šķiet, nespējam to pilnībā aptvert.
Tas man vienmēr ir atgādinājis Apollo uzņemto Zemes attēlu,
„Blue Marble” fotogrāfiju.
Arī tā, manuprāt, liek domāt, ka nespējam to patiešām izprast kā vienotu veselumu.
Mēs vienmēr esam tādi kā mazi, salīdzinot ar tās plašumu.
Tātad, ja pastāvēja šī pasaule ekrānā un fiziskā pasaule ap mani,
es tās nekad nevarēju dabūt vienuviet.
Un tad notika šis.
Kā ik pa laikam gadās, man kādu dienu pazuda internets,
un meistars ieradās to salabot.
Viņš sāka ar putekļainu vadu mudžekli aiz dīvāna,
sekoja tam līdz mājas priekšai, tad devās pagrabā un tālāk sētā,
kur pie sienas karājās vadu mudžeklis.
Ieraudzījis pa vadu skrienam vāveri,
viņš noteica: „Lūk, jūsu vaina. Vāvere grauž jūsu internetu.”
(Smiekli)
Tas šķita pārsteidzoši.
Internets ir transcendentāla ideja, tas ir protokolu kopums,
kas mainījis visu no iepirkšanās līdz randiņiem un revolūcijām.
Tas noteikti nebija nekas tāds, ko varētu grauzt vāvere.
(Smiekli)
Taču izskatījās, ka tieši tas notiek.
Vāvere patiešām bija sagrauzusi manu internetu.
Tad man galvā iešāvās aina –
kas notiktu, ja vadu norautu no sienas un sāktu tam sekot?
Kurp tas vestu?
Vai internets patiesi ir vieta, ko iespējams apciemot?
Vai es varētu turp doties? Ko es satiktu?
Vai tur kaut kas patiešām ir?
Atbilde noteikti bija „nē”.
Internets bija, lūk, kas – šī melnā kaste ar sarkano gaismiņu,
kā parādīts situāciju komēdijā The IT Crowd.
Parasti tas atrodas Bigbena augšā, jo tur ir vislabākais signāls,
taču viņi bija sarunājuši,
ka kolēģe uz pēcpusdienu varēs to aizņemties biroja prezentācijai.
Interneta vecajie piekrita īslaicīgi no tā šķirties.
Viņa uz to paskatās un jautā:
„Šis ir internets? Viss internets? Vai tas ir smags?”
Viņi atbild: „Protams, ka ne, internets vispār necik nesver.”
Man sametās kauns.
Es meklēju to, ko šķietami meklēja tikai muļķi.
Internets bija amorfs pikucis
vai muļķīga, melna kaste ar sarkanu mirgojošu gaismiņu.
Tā nebija īsta pasaule.
Taču patiesībā tā ir.
Pastāv īsta interneta pasaule,
un, apceļojot šīs interneta vietas, es pavadīju aptuveni divus gadus.
Es pabiju milzīgos datu centros,
kas patērē tikpat daudz elektrības kā pilsētas, kurās tie atrodas.
Es viesojos tādās vietās kā šī – Hadsona ielā 60, Ņujorkā.
Tā ir viena no nedaudzajām, aptuveni desmit, ēkām pasaulē,
kur savienojas vairāk interneta tīklu nekā jebkur citur.
Un šis savienojums pilnīgi noteikti ir fizisks process.
Viena tīkla – piemēram, Facebook, Google, B.T., Comcast vai Time Warner, – rūteri
optiskās šķiedras kabelis, visbiežāk dzeltens,
caur griestiem savieno ar cita tīkla rūteri,
un tas pilnīgi noteikti ir fiziski un pārsteidzoši intīmi.
Tādā ēkā kā Hadsona ielā 60 un vēl ap desmit citās
savienojas desmitiem reižu vairāk tīklu nekā nākamā līmeņa ēkās.
Šādu vietu ir ļoti maz.
Un Hadsona iela 60 ir īpaši interesanta ar to,
ka tajā mājvietu atraduši aptuveni seši ļoti nozīmīgi tīkli.
Tie ir tīkli, kas kalpo zemūdens kabeļiem,
kas stiepjas okeāna dzīlēs un savieno Eiropu un Ameriku un visus mūs.
Un es gribu pievērst uzmanību tieši šiem kabeļiem.
Ja internets ir globāla parādība, ja mēs dzīvojam globālā ciematā,
tas ir tāpēc, ka okeāna dzīlēs ir šādi kabeļi.
No šī skatpunkta tie ir neticami maziņi.
Tos var saņemt rokā, tie ir kā dārza šļūtene.
Taču no cita skatpunkta tie ir neticami plaši –
tik plaši, cik vien varat iedomāties.
Tie stiepjas pāri okeānam.
Tie ir aptuveni 5000, 8000 vai 13 000 kilometrus gari.
Un, ja materiālzinātne un skaitļošanas tehnoloģijas ir apbrīnojami sarežģītas,
tad fiziskie pamatprocesi ir satriecoši vienkārši.
Gaisma ieiet kabelī vienā okeāna malā un iznāk ārā otrā.
Tas parasti nāk no ēkas, ko sauc par nolaišanas staciju,
kas parasti neuzkrītoši slēpjas kādā mazā piekrastes miestiņā.
Okeāna dibenā ir pastiprinātāji, kas izskatās pēc zilspuru tunča,
un ik pa 80 kilometriem tie pastiprina signālu.
Pārraides ātrums ir neticami liels –
pamata mērvienība ir 10 gigabaiti sekundē gaismas viļņa,
tas ir tūstoškārt ātrāk nekā jūsu pašu pieslēgums,
tas spēj pārraidīt 10 000 video straumju.
Bet tas vēl nav viss – vienā šķiedrā nav tikai viens gaismas vilnis,
tajā ir 50 vai 60, vai 70 dažādu gaismas viļņu vai krāsu,
un vienā kabelī ir varbūt astoņas šķiedras,
četras katrā virzienā.
Un tās ir smalkas. Tās ir mata smalkumā.
Un tad tās kaut kur savienojas ar kontinentu.
Tās savienojas tādās lūkās kā šī.
Šī ir vieta, kurā burtiski iesprausts, 8000 kilometru garš kabelis.
Tas ir Halifaksā – kabelis, kas stiepjas no Halifaksas līdz Īrijai.
Un ainava mainās.
Pirms trim gadiem, kad sāku par to domāt,
Āfrikas rietumu krastā bija viens kabelis,
kas Stīva Songa kartē atainots kā smalka, melna līnija.
Tagad ir seši kabeļi – trīs katrā pusē – un būs vēl.
Jo, kad valsts tikusi pie viena kabeļa, viņi saprot, ka ar to nav gana.
Ja viņi grib ap to veidot kādu nozari,
ir jābūt pārliecībai, ka savienojums nav šāds tāds, bet gan pastāvīgs.
Ja kabelis sabojājas, kuģim jābrauc jūrā
jāmet pāri bortam satvērējs, jāatrod kabeļa abi gali,
tie atkal jāsavieno un jāiemet atpakaļ ūdenī.
Tas ir ārkārtīgi fizisks process.
Šis ir mans draugs Saimons Kūpers,
kurš vēl pavisam nesen strādāja Tata Communications,
lielā indiešu rūpniecības konglomerāta sakaru nodaļā.
Es viņu nekad neesmu saticis.
Mēs esam sazinājušies tikai caur teleklātbūtnes sistēmu,
kas man vienmēr lika viņu iztēloties kā cilvēku interneta iekšienē.
(Smiekli)
Viņš ir anglis.
Zemūdens kabeļu nozarē dominē angļi, un visi šķiet 42 gadus veci.
(Smiekli)
Jo viņi visi sāka vienā laikā – ar uzplaukumu pirms aptuveni 20 gadiem.
Tata sāka savu darbību sakaru jomā, iegādājoties divus kabeļus –
vienu pāri Atlantijas okeānam un otru pāri Klusajam okeānam –
un tad turpināja tos pagarināt,
līdz bija izveidojuši joslu apkārt pasaulei,
tātad viņi pārsūta jūsu bitus uz austrumiem un rietumiem.
Tas burtiski ir gaismas stars apkārt pasaulei,
un, ja Klusajā okeānā kabelis sabojājas, signālu nosūtīs otrā virzienā.
Kad tas bija paveikts, Tata sāka meklēt jaunas vietas, ko pievienot internetam.
Viņi meklēja vietas bez pieslēguma,
tātad ziemeļos un dienvidos – pirmkārt, kabeļi uz Āfriku.
Visvairāk mani pārsteidz Saimona apbrīnojamā ģeogrāfiskā iztēle.
Viņš pasauli iztēlojas ar neticamu vērienu.
Es biju īpaši ieinteresēts, jo gribēju redzēt, kā šos kabeļus būvē.
Tiešsaistē mēs visu laiku piedzīvojam šos gaistošos tuvības mirkļus,
šīs sava veida īsās saskarsmes, tvītus, Facebook ierakstus vai e-pasta vēstules,
un man šķita, ka tur ir jābūt kaut kam fiziskam.
Šķita, ka jābūt mirklim, kad kontinents tiek pieslēgts,
un es to gribēju redzēt.
Un Saimons strādāja pie jauna kabeļa WACS,
Rietumāfrikas kabeļu sistēmas,
kas stiepās no Lisabonas lejup uz Āfrikas rietumu krastu –
uz Kotdivuāru, Ganu, Nigēriju un Kamerūnu.
Viņš teica, ka tas drīz būšot gatavs,
atkarībā no laikapstākļiem, bet viņš došot man ziņu, kad.
Un tā nu aptuveni četras dienas iepriekš
viņš teica, lai dodos uz pludmali Lisabonas dienvidos,
un mazliet pēc deviņiem no ūdens iznāks šis puisis.
(Smiekli)
Viņam rokās būs zaļa neilona aukla, viegla aukla – ziņotājlīnija,
un tas bija pirmais ķēdes posms starp ūdeni un sauszemi,
posms, kas kļūs par šo gandrīz 15 000 kilometru garo gaismas ceļu.
Tad buldozers sāka vilkt kabeli no šī specializētā kabeļu nolaišanas kuģa,
un tas peldēja uz šīm bojām, līdz tas bija pareizajā vietā.
Šeit redzam angļu inženierus vērojam notiekošo.
Kad kabelis bija pareizajā vietā,
puisis ar lielu nazi rokā devās atpakaļ ūdenī
un pārgrieza saites ar bojām.
Bojas pacēlās gaisā, un kabelis nogrima okeāna dibenā.
Tā viņš turpināja līdz pat kuģim,
un, nonācis līdz kuģim, puisis dabūja glāzi sulas un cepumu.
Tad viņš lēca atkal ūdenī, peldēja atpakaļ uz krastu,
un krastā aizsmēķēja cigareti.
(Smiekli)
Kad kabelis bija nonācis krastā,
viņi sāka gatavoties tā pieslēgšanai otrā pusē,
pieslēgšanai kabelim nolaišanas stacijā.
Viņi sāka ar metālzāģi,
tad ķērās pie plastmasas mizošanas ar...
viņi strādāja kā šefpavāri un visbeidzot kā juvelieri,
lai savienotu šīs mata biezuma šķiedras ar nolaisto kabeli,
un ar šo caurumošanas iekārtu viņi to sakausē.
Redzot, kā šie puiši liekas virsū kabelim ar metālzāģi,
cilvēks pārstāj domāt par internetu kā mākoni.
Tas sāk šķist ārkārtīgi fizisks.
Un kas vēl mani pārsteidza –
lai gan šis viss ir balstīts uz sarežģītām tehnoloģijām,
lai gan tas viss ir kaut kas ļoti jauns,
pats fiziskais process ir visai vecs, un kultūra ir tā pati.
Redzami vietējie strādnieki,
redzams angļu inženieris, fonā dodam norādes.
Vēl vairāk – arī vietas ir tās pašas.
Šie kabeļi joprojām savieno klasiskās ostas pilsētas –
Lisabonu, Mombasu, Mumbaju, Singapūru, Ņujorku.
Process krastā aizņem aptuveni trīs, četras dienas.
Kad tas ir pabeigts, lūkai uzliek vāku, pārber smiltis,
un mēs visi par to aizmirstam.
Man šķiet, mēs daudz runājam par mākoni,
taču ikreiz, kad kaut ko ieliekam mākonī,
mēs daļēji atsakāmies no atbildības par to.
Mēs ar to kļūstam mazāk saistīti. Mēs ļaujam par to uztraukties citiem.
Tas nešķiet pareizi.
Nīls Stīvensons ir labi pateicis,
ka pieslēgtiem cilvēkiem vajadzētu kaut ko zināt par pieslēgumu.
Un mums jāzina...
manuprāt, mums jāzina, kā rodas internets,
un mums jāzina, kas ir tas, kas mūs visus fiziski – fiziski – vieno.
Paldies.
(Aplausi)
Paldies.
(Aplausi)