Aion puhua tänään hiukan luovuudesta.
Iso osa ihmisistä kamppailee
antaakseen itselleen luvan olla luovia.
Ihan syystä.
Me nimittäin epäilemme kaikki omia kykyjämme.
Muistan kuulleeni parikymppisenä tarinan,
joka merkitsi minulle paljon.
Pidin paljon Allen Ginsbergistä
ja luin hänen runouttaan.
Hän antoi paljon haastatteluja
ja kerran William F. Buckleyn televisio-ohjelmassa
"Firing Line" (Tulilinja)
Ginsberg esiintyi ja lauloi Hare Krishna -laulun
ja säesti itseään harmonilla.
Kun hän palasi New Yorkiin älykköystäviensä luokse,
he sanoivat hänelle:
"Etkö tiedä, että kaikki pitävät sinua nyt idioottina
ja koko maa pilkkaa sinua?"
Hän sanoi: "Se on työtäni.
Olen runoilija, näyttelen narrin roolia.
Useimpien ihmisten on käytävä työssä
ja kun he tulevat kotiin, seuraa perheriitoja,
syömistä ja television katselua,
ja heille yritetään myydä jotain
ja tämä minulta puuttuu.
Menin ja lauloin Krishnasta
ja nyt he istuvat vuoteillaan miettien, kuka on tuo tyhmä runoilija.
Eivätkä he saa unta.
Tämä on hänen työtään runoilijana.
Pidän tätä vapauttavana ajatuksena,
sillä uskon, että useimmat meistä haluavat antaa maailmalle
jotain laadukasta,
jotain mitä maailma pitää tärkeänä tai hyvänä.
Tämä on vihollisemme,
koska ei ole meidän asia päättää, onko tekemämme lainkaan hyvää,
ja historia on opettanut, että
maailma on epäluotettava kriitikko.
Eikö vain?
Kysy siis itseltäsi:
Onko luovuudella mielestäsi väliä?
Hmmm.
Useimmat ihmiset eivät juuri ajattele runoutta, eikö vaan.
On elämä elettävänä,
eikä heitä oikein kiinnosta Allen Ginsbergin tai
kenenkään muun runous.
Kunnes isä kuolee,
mennään hautajaisiin,
menetetään lapsi
tai sydän särkyy, kun joku ei enää rakasta sinua,
ja yhtäkkiä
haluat epätoivoisesti löytää elämälle merkityksen
ja mietit, onko kenestäkään ennen tuntunut yhtä pahalta.
Miten he pääsivät pois tästä sumusta?
Tai toisaalta -- sattuu jotain hyvää.
Tapaat jonkun ja sydämesi räjähtää.
Rakastat niin paljon, ettet edes näe selkeästi.
Heikottaa.
"Onko kenestäkään tuntunut tältä? Mitä minulle tapahtuu?"
Nyt taide ei ole ylellisyyttä, se on tarpeen selviytymiseen.
Tarvitsemme sitä.
Mistä siis on kyse?
Luomisessa luonto ilmenee meissä.
Katsomme vaikkapa...
revontulia.
Lapsena olin mukana elokuvassa "Valkohammas",
jota kuvattiin Alaskassa
ja yöllä ulkona
taivas aaltoili violettia, pinkkiä ja valkeaa
ja se oli kauneinta, mitä olen nähnyt.
Näytti kuin taivas olisi leikkinyt.
Kaunista.
Grand Canyonin auringonlasku.
Se on kaunis.
Tiedämme sen kauniiksi.
Mutta rakastuminen?
Rakastettusi on kaunis.
Minulla on neljä lasta.
Heidän leikkinsä katselu,
kun he leikkivät olevansa perhosia
tai juoksevat ympäriinsä ja tekevät kaikkea,
se on kaunista.
Uskon, että olemme täällä
auttaaksemme toisiamme.
Ensiksi meidän on selvittävä hengissä
ja sitten kukoistettava.
Kukoistaaksemme, ilmaistaksemme itseämme
meidän on tunnettava itsemme.
Mitä sinä rakastat?
Jos pääset lähelle rakastamaasi,
selviää kuka olet
ja se laajenee.
Minulle tämä oli helppoa.
Näyttelin ensi kertaa ammattimaisesti 12-vuotiaana.
Olin mukana George Bernard Shaw'n näytelmässä Pyhä Johanna
McCarter-teatterissa,
ja -- buum -- rakastuin.
Maailmani laajeni.
Tämä ammatti -- olen nyt lähes 50 --
ei ole lakannut antamasta takaisin
ja saan siitä yhä enemmän itselleni,
eniten outoa kyllä
näyttelemieni hahmojen kautta.
Olen näytellyt poliisia, rikollisia,
pappeja ja syntisiä.
ja elämänpituinen taika 30 vuoden näyttelemisessä on,
että alkaa nähdä, että omat kokemukseni,
minun, Ethanin, eivät ole niin ainutlaatuisia
kuin luulin.
Minulla on niin paljon yhteistä näiden ihmisten kanssa.
Joten heillä on myös jotain yhteistä minun kanssani.
Sitä alkaa nähdä, miten olemme kaikki yhteydessä toisiimme.
Isoisoäitini Della Hall Walker Green
kirjoitti kuolinvuoteellaan
tämän pienen omaelämäkerran sairaalassa,
siinä oli vain 36 sivua
ja viisi niistä käsitteli
yhtä päivää, jolloin hän teki pukuja näytelmää varten.
Ensimmäinen aviomies sai yhden kappaleen.
Puuvillafarmi, joka työllisti häntä 50 vuotta, mainittiin kerran.
Viisi sivua puvuista.
Ja kun ajattelen häntä, muistan hänen tekemänsä tilkkutäkin
ja tunnen sen.
Hän ilmaisi itseään
ja se on vahva voima.
Muistan kuinka menimme katsomaan Top Gunia velipuoleni kanssa
sen ilmestyttyä.
Muistan miten kävelimme hehkuvan kuumassa ostoskeskuksessa,
katsoin häntä
ja me molemmat tunsimme elokuvan kutsuna Jumalalta.
Ymmärrättehän?
Mutta täysin eri tavoin.
Minä halusin näyttelijäksi.
Tunsin, että on tehtävä jotain, mikä saa muut tuntemaan.
Halusin olla osa sitä.
Hän taas halusi armeijaan.
Leikimme yhdessä FBI:tä, sotilaita,
ritareita, sellaista, ja minä poseerasin miekkani kanssa,
hän opetteli käyttämään varsijousta
jolla voisi ampua puuhun nuolen.
Hän liittyi armeijaan.
Hän on nyt eläkkeellä vihreiden barettien everstinä.
Hän on mitalein koristeltu Afganistanin ja Irakin veteraani.
Nyt hän opettaa kaatuneiden sotilaiden lapsille purjehdusta.
Hän antoi elämänsä intohimolleen.
Hänen luovuutensa oli johtajuutta,
muiden johtamista,
rohkeutensa auttamista.
Tähän hän tunsi kutsumusta,
ja hän sai siitä myös itselleen.
Tiedämme, että elämä on lyhyt,
ja miten sen käytämme --
teemmekö sitä, mikä on meille tärkeää?
Useimmat eivät.
Se on vaikeaa.
Tapojen voima on valtava
ja lasten kauniin luovuuden takana on juuri se,
ettei heillä vielä ole tapoja
eivätkä he välitä siitä, ovatko he hyviä tai huonoja.
He eivät hiekkalinnaa tehdessään mieti,
että heistä tulee tosi hyviä hiekkalinnan rakentajia.
He heittäytyvät mihin tahansa projektiin --
tanssivat, maalaavat,
rakentavat,
kun heillä on tilaisuus,
he tekevät vaikutuksen yksilöllisyydellään.
Se on kaunista.
Minua huolestuttaa luovuudesta puhuttaessa tämä
tunne, että se on vain mukavaa,
lämmintä ja miellyttävää.
Sitä se ei ole.
Se on elintärkeää.
Sen avulla parannamme toisiamme.
Laulamalla lauluamme,
kertomalla tarinaamme,
kutsumalla toisia
vuoropuheluun,
aloitamme dialogin.
Kun näin tehdään, kun paranemista tapahtuu
ja tulemme ulos nurkistamme,
alamme tunnustaa toisissamme yhteistä ihmisyyttä.
Alamme vahvistaa sitä.
Kun teemme näin, hyviä asioita alkaa tapahtua.
Jos siis haluat auttaa yhteisöäsi tai perhettäsi,
jos haluat auttaa ystäviä,
sinun on ilmaistava itseäsi.
Ilmaistaaksesi itseäsi sinun on tunnettava itsesi.
Se on oikeastaan helppoa.
On seurattava rakkautta.
Ei ole olemassa polkua,
ennen kuin alat kulkea sitä,
ja suostut narrin rooliin.
Älä siis lue kirjaa, jota sinun pitäisi,
lue kirjaa, jonka haluat lukea.
Älä kuuntele musiikkia, josta joskus pidit.
Anna aikaa uuden musiikin kuuntelulle.
Puhu ihmisten kanssa, joiden kanssa et yleensä puhuisi.
Takaan, että jos teet näin,
tunnet itsesi tyhmäksi.
Siinä on juuri se juttu.
Ota narrin rooli.
(soittaa kitaraa)
(laulaa) Haluan mennä Austiniin ja pysyä kotona.
Kutsua ystäviä kylään ja silti olla yksin.
Elää vaarallisesti,
olla cool,
ja kaikkien kunnioittavan minua narrina.