Când aveam vreo opt ani,
am auzit pentru prima dată de ceva numit schimbare climatică sau încălzire globală.
Aparent, era ceva creat de oameni prin modul nostru de a trăi.
Mi s-a spus să sting luminile pentru a economisi energie
și să reciclez hârtia pentru a economisi resurse.
Îmi amintesc că mă gândeam că e foarte ciudat că oamenii,
care sunt o specie de animale printre altele,
ar putea fi capabili să schimbe climatul Pământului.
Fiindcă, dacă era așa, și dacă acest lucru chiar se întâmpla,
nu am mai fi vorbit despre nimic altceva.
De îndată ce ați porni televizorul, totul ar fi despre acest subiect.
Știri pe prima pagină, radio, ziare,
nu ați citi sau auzi niciodată nimic altceva,
ca și când ar fi un război mondial în desfășurare.
Dar nimeni nu a vorbit vreodată despre asta.
Dacă arderea combustibililor fosili a fost atât de nocivă
încât a pus în pericol existența noastră, cum am putea continua ca înainte?
De ce nu au existat niciun fel de restricții?
De ce nu a fost declarată ilegală?
Pentru mine, nu avea niciun sens.
Era prea ireal.
Când aveam 11 ani, m-am îmbolnăvit.
Am căzut în depresie,
am încetat să mai vorbesc
și am încetat să mai mănânc.
În două luni am slăbit aproximativ 10 kg.
Mai târziu, am fost diagnosticată cu sindromul Asperger,
tulburare obsesiv-compulsivă și mutism selectiv.
Asta înseamnă că vorbesc doar când cred că e necesar...
acum e unul din acele momente.
(Aplauze)
Pentru aceia dintre noi care suntem în spectrul autist,
aproape totul e alb sau negru.
Nu suntem foarte buni la spus minciuni
și de obicei nu ne place să participăm la acest joc social,
de care voi păreți a fi atât de pasionați.
(Râsete)
Cred că din multe privințe, noi, autiștii, suntem cei normali,
iar restul oamenilor sunt destul de ciudați,
(Râsete)
mai ales când vine vorba de criza sustenabilității,
unde toți continuă să spună
că schimbarea climatică e o amenințare existențială
și cea mai importantă problemă dintre toate
și totuși ei continuă să o trateze ca înainte.
Nu înțeleg acest lucru,
fiindcă dacă emisiile trebuie să înceteze,
atunci trebuie să oprim emisiile.
Pentru mine acest fapt e alb sau negru.
Nu există zone de culoare gri când vine vorba de supraviețuire.
Ori continuăm ca o civilizație, ori nu.
Trebuie să ne schimbăm.
Țările bogate precum Suedia trebuie să înceapă reducerea emisiilor
cu cel puțin 15% în fiecare an.
Și asta ca să rămânem sub ținta de încălzire globală de două grade.
Cu toate acestea, așa cum IPCC a demonstrat recent,
țintind în schimb spre 1,5 grade Celsius
ar reduce semnificativ impactul asupra climei.
Dar ne putem doar imagina ce înseamnă asta pentru reducerea emisiilor.
V-ați gândi că mass-media și toți liderii noștri
ar vorbi doar despre asta,
dar ei nici măcar nu o menționează.
Nimeni nu menționează niciodată
gazele cu efect de seră care sunt deja blocate în sistem.
Nu menționează nici faptul că poluarea aerului ascunde o încălzire,
care atunci când vom opri arderea combustibililor fosili,
vom avea deja un nivel în plus de încălzire,
posibil la fel de ridicat ca 0,5-1,1 grade Celsius.
Mai mult, abia dacă spune cineva
că suntem în mijlocul celei de-a șasea extincții în masă,
cu până la 200 de specii ce dispar în fiecare zi,
că rata extincției de astăzi
e cu 1.000 până la 10.000 de ori mai mare
decât ceea ce e considerat normal.
Nu prea se vorbește nici despre aspectul echității sau al justiției climatice,
declarat în mod clar peste tot în Acordul de la Paris,
ceea ce e absolut necesar pentru ca el să funcționeze la scară globală.
Asta înseamnă că țările bogate
trebuie să ajungă la emisii zero în timp de 6 până la 12 ani,
la viteza actuală a emisiilor.
Și asta pentru ca oamenii din țările mai sărace
să poată avea o șansă să-și îmbunătățească nivelul de trai
prin construirea unei infrastructuri ca cea pe care noi am construit-o deja,
cum ar fi drumuri, școli, spitale,
apă potabilă curată, electricitate și așa mai departe.
Fiindcă, cum ne putem aștepta ca țărilor, precum India sau Nigeria,
să le pese de criza climatică,
dacă nouă, care avem deja totul, nu ne pasă nici măcar o secundă de asta
sau de angajamentele noastre deja luate în Acordul de la Paris?
Deci, de ce nu ne reducem emisiile?
De ce, de fapt, acestea încă cresc?
Cauzăm cu bună știință o extincție în masă?
Suntem diabolici?
Nu, desigur că nu.
Oamenii continuă să facă ceea ce fac
fiindcă marea majoritate nu are nicio idee
despre consecințele reale din viața noastră de zi cu zi
și nu știu că e necesară o schimbare rapidă.
Cu toții credem că știm și cu toții credem că toată lumea știe,
dar nu știm.
Fiindcă, cum am putea să știm?
Dacă într-adevăr ar exista o criză,
și dacă această criză ar fi cauzată de emisiile noastre,
ați vedea măcar niște semne.
Nu doar orașe inundate, zeci de mii de morți
și națiuni întregi transformate în grămezi de clădiri dărâmate.
Ai vedea anumite restricții.
Dar nu.
Și nimeni nu vorbește despre asta.
Nu există întâlniri de urgență, titluri de primă pagină,
știri de ultimă oră.
Nimeni nu acționează ca și cum am fi într-o criză.
Chiar și majoritatea oamenilor de știință sau a politicienilor „verzi”
continuă să zboare în jurul lumii, consumând carne și produse lactate.
Dacă o să trăiesc până la 100 de ani, voi fi în viață în anul 2103.
Astăzi, când vă gândiți la viitor, nu vă gândiți dincolo de anul 2050.
Până atunci, în cel mai bun caz, nu-mi voi fi trăit nici măcar jumătate din viață.
Ce se va întâmpla în continuare?
În anul 2078, îmi voi sărbători cea de-a 75-a aniversare.
Dacă o să am copii sau nepoți, poate că vor petrece acea zi cu mine.
Poate că mă vor întreba de voi,
oamenii care trăiau în 2018.
Poate vor întreba: de ce nu ați făcut nimic
când încă mai era timp pentru a acționa?
Ce facem sau nu facem acum, îmi va afecta întreaga viață
și viața copiilor și a nepoților mei.
Ce facem sau nu facem acum, eu și generația mea,
nu se poate repara în viitor.
Așa că, atunci când școala a început anul acesta în luna august,
am hotărât că a fost de ajuns.
M-am așezat pe pământ în fața parlamentului suedez.
Am intrat în grevă școlară pentru cauza climatului.
Unii oameni spun că ar trebui să fiu la școală.
Alții spun că ar trebui să studiez
ca să devin om de știință în domeniul climei,
astfel încât să pot „rezolva criza climatică”.
Dar criza climatică a fost deja rezolvată.
Noi avem deja toate datele și soluțiile.
Tot ce trebuie să facem e să ne trezim și să ne schimbăm.
Și de ce să studiez pentru un viitor care în curând nu va mai fi,
când nimeni nu face nimic pentru a salva acel viitor?
Și care e scopul studierii datelor în sistemul școlar,
când cele mai importante date
oferite de cea mai bună știință din același sistem școlar,
clar nu înseamnă nimic pentru politicienii și societatea noastră.
Unii oameni spun că Suedia e doar o țară mică,
și că nu contează ce facem,
dar cred că dacă câțiva copii atrag atenția întregii lumi
doar prin a nu veni la școală pentru câteva săptămâni,
imaginați-vă ce am putea face împreună dacă ați vrea.
(Aplauze)
Acum, ne apropiem de sfârșitul discursului meu,
și de obicei acum e momentul când oamenii încep să vorbească despre speranță,
panouri solare, energie eoliană, economie circulară și așa mai departe.
Dar nu am să fac asta.
Am avut 30 de ani de îndemnuri și de idei pozitive.
Și îmi pare rău, dar nu funcționează.
Pentru că dacă ar fi fost așa,
emisiile ar fi scăzut până acum.
Nu au scăzut.
Și da, avem nevoie de speranță,
bineînțeles că avem nevoie.
Dar singurul lucru de care avem nevoie mai mult decât speranța, e acțiunea.
Odată ce începem să acționăm, speranța e peste tot.
Deci, în loc să căutați speranță,
căutați acțiune.
Atunci, și numai atunci, speranța va veni.
Astăzi, folosim 100 de milioane de barili de petrol în fiecare zi.
Nu există politică care să schimbe asta.
Nu există reguli care să păstreze acel petrol în pământ.
Deci nu putem salva lumea jucând după reguli,
deoarece regulile trebuie schimbate.
Totul trebuie să se schimbe,
și trebuie să înceapă astăzi.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)