Kai man buvo apie aštuonis metus,
aš pirmą kartą išgirdau apie kažką vadinamu globaliniu atšilimu.
Pasirodo, tai yra kažkas ką sukelia žmonės dėl savo gyvenimo būdo.
Man sakė išjungti šviesą, kad taupyčiau energiją
ir rūšiuoti popierių, kad saugočiau išteklius.
Atsimenu galvojau, kad tai labai keista
kad žmonės, būdami viena iš gyvūnų rūšių,
gali pakeisti žemės klimatą.
Nes jei mes galime ir tai tikrai vyksta,
mes nekalbėtumėme apie nieką kita.
Vos įjungus TV viskas būtu apie tai.
Antraštės, radijas, laikraščiai,
neperskaitytumėm ir negirdėtumėm apie nieką kita,
tarsi vyktų pasaulinis karas.
Bet niekas apie tai nekalbėjo.
Jei iškastinio kuro deginimas kelia grėsmę mūsų išlikimui,
kaip mes galime gyventi taip kaip anksčiau?
Kodėl nėra jokių apribojimų?
Kodėl tai netapo nelegalu?
Man tai buvo nesuprantama.
Tai per daug nerealu.
Todėl 11-kos metų susirgau.
Man prasidėjo depresija,
Aš nebekalbėjau
ir nebevalgiau.
Per du mėnesius netekau apie 10 kg.
Vėliau man buvo diagnozuotas Aspergerio sindromas,
Obsesinis kompulsinis sutrikimas ir selektyvus mutizmas.
Tai reiškia, kad aš kalbu tik tada kai būtina –
dabar vienas iš tokių momentų.
(Plojimai)
Tiems iš mūsų, kurie yra [autizmo] spektre,
beveik viskas yra juoda arba balta.
Jie nelabai moka meluoti,
ir mes paprastai nemėgstame socialinių žaidimų
kuriuos daugelis iš jūsų taip mėgstate.
(Juokas)
Man dažniausiai atrodo, kad autistai yra normalūs,
o visi likę žmonės gana keisti,
(Juokas)
ypač kai susiduriame su tvarumo krize,
kur visi kartoja, kad klimato kaita yra egzistencinė grėsmė
ir pati aktualiausia problema iš visų,
ir jie gyvena taip kaip anksčiau.
Aš šito nesuprantu,
nes jei emisijos turi būti sustabdytos,
tai mes turime sustabdyti emisijas.
Man tai juoda ir balta.
Kai kalbame apie išlikimą negali būtu pilkų atspalvių.
Arba mes išliekame kaip civilizacija, arba ne.
Mums reikia pasikeisti.
Turtingos šalys kaip Švedija turi pradėti mažinti emisijas
mažiausiai 15% kiekvienus metus.
Tai tik tam, kad liktumėme mažesniame nei 2 laipsnių atšilime.
Kaip nesenai pademonstravo IPCC
taikantis į 1,5 laipsnių atšilimą
būtu kardinaliai sumažinta klimato kaitos poveikis.
Bet mes galime tik įsivaizduoti ką reiškia emisijų mažinimas.
Ar galite įsivaizduoti, kad medijos ir visi mūsų lyderiai
nekalbėtų apie nieką kita,
bet jie apie tai net neužsimena.
Taip pat niekas neužsimena, kad
šiltnamio dujos jau įsitvirtino sistemoje.
Oro tarša taip pat nemažina atšilimo,
net nustojus deginti iškastinį kurą,
mes vis tiek turėsime atšilimą
galbūt nuo 0,5 iki 1,1 laipsnių.
Be to beveik niekas neužsimena apie faktą,
kad mes esame viduryje šešto masinio išnykimo,
išnyksta iki 200 rūšių kiekvieną dieną,
kad nykimo tempas šiandien
yra nuo 1000 iki 10 000 kartų spartesnis
nei paprastai stebima.
Taip pat vargiai kas užsimena apie klimato teisingumo ir lygybės aspektus,
aiškiai nurodytus Paryžiaus susitarime,
kuris yra būtinas notint pasiekti globalinių pokyčių.
Tai reiškia, kad turtingos šalys
turi sumažinti emisijas iki nulio per 6-12 metų,
su dabartiniais emisijos tempais.
Taip pat, kad žmonės vargingesnėse šalyse
turėtų galimybę pagerinti savo gyvenimo standartus
sukurdami infrastruktūrą, kurią mes jau turime,
tokią kaip keliai, mokyklos, ligoninės,
švarų geriamą vandenį, elektrą ir panašiai.
Nes kaip mes galime tikėtis, kad šalims tokios kaip Indija ir Nigerija
rūpės klimato krizė,
jei mes, kurie viską jau turime nesijaudiname dėl to nei sekundę
arba dėl mūsų įsipareigojimų Paryžiaus susitarime?
Tai kodėl mes nemažiname emisijų?
Kodėl jos vis dar didėja?
Ar mes tyčia keliame masinį išnykimą?
Ar mes blogis?
Ne, žinome ne.
Žmonės toliau daro ką darė
nes dauguma neturi supratimo
kokios bus mūsų kasdienio gyvenimo pasekmės,
ir jie nežino, kad reikalingas esminis pasikeitimas.
Visi mes galvojame, kad žinome, ir galvojame, kad visi žino,
bet taip nėra.
Nes kaip mes galėtumėme?
Jei tikrai būtų krizė,
ir ji būtų sukelta mūsų emisijų,
mes matytumėme bent kokius nors ženklus.
Ne tik patvinusius miestus, dešimtis tūkstančių mirusių žmonių,
ir ištisas šalis sulygintas su žeme.
Mes matytumėme kokius nors apribojimus.
Bet ne.
Ir niekas apie tai nekalba.
Nėra skubių susitikimų, nėra antraščių, naujienų.
Niekas nesiima veiksmų lyg nebūtų jokios krizės.
Net daugelis klimato mokslininkų ar žaliųjų politikų
skraido aplink pasaulį, valgo mėsą ir pieno produktus.
Jei aš gyvensiu iki 100, aš dar būsiu gyva 2103 metais.
Kai galvojame apie ateitį dabar, negalvojame toliau nei 2050.
Bet tada, geriausiu atveju ar nebūsiu pragyvenusi nei pusės gyvenimo.
Kas bus toliau?
2078 metais, švęsiu 75 gimtadienį.
Jei turėsiu vaikų ar anūkų, gal jie praleis tą dieną su manim.
Gal jie paklaus manęs apie jus,
žmones, kurie buvo čia 2018'ais.
Galbūt jie paklaus kodėl jūs nieko nedarėte,
kai dar buvo nevėlu veikti.
Ką mes darysime ar nedarysime dabar, paveiks visą mano gyvenimą
taip pat ir mano vaikų bei anūkų gyvenimus.
Ką mes darysime ar nedarysime dabar,
aš ir mano karta nebegalėsime sutvarkyti ateityje.
Taigi, kai šiais metais prasidėjo mokykla,
aš nusprendžiau, kad gana.
Aš įsikūriau prie Švedijos parlamento.
Aš streikavau dėl klimato kaitos.
Kai kurie sako, kad vietoj to turėčiau būti mokykloje.
Kiti sako, kad turėčiau studijuoti ir tapti klimato mokslininke
kad galėčiau „išspręsti“ klimato krizę.
Bet klimato krizė jau išspręsta.
Mes jau turime visus faktus ir sprendimus.
Viskas ką reikia daryti atsibusti ir pasikeisti.
Ir kodėl aš turėčiau studijuoti ateičiai kurios nebebus
kai niekas nieko nedaro, kad išsaugotume tą ateitį?
Ir kokia prasmė mokinti faktus mokykloje,
kai svarbiausi faktai,
pateikti tos pačios mokyklų sistemos mokslo,
aiškiai nieko nereiškia mūsų politikams ir visuomenei.
Kai kurie sako, kad Švedija – tik maža šalis,
ir tai ką mes darysime neturi reikšmės,
bet aš manau, kad jei keli vaikai paklius į antraštes visame pasaulyje
tik nepasirodydami mokykloje kelias savaites,
įsivaizduokite ką mes galime kartu jei norėtumėme.
(Plojimai)
Dabar aš jau beveik baigiu savo kalbą,
šioje vietoje daugelis pradeda kalbėti apie viltį,
saulės elementus, vėjo jėgaines, cirkuliacinę energetiką ir pan.,
bet aš to nedarysiu.
Mes jau turėjome 30 metų kalbėjimo ir pozityvių idėjų siūlymo.
Aš atsiprašau, bet tai neveikia.
Nes jei veiktų,
emisijos būtų dingusios.
Jos nedingo.
Ir taip, mums reikia vilties,
žinoma reikia.
Bet vieno dalyko reikia labiau nei vilties, tai veiksmo.
Kai pradėsime veikti, viltis bus visur.
Taigi, vietoj to, kad ieškotume vilties,
ieškokime veiksmo.
Tada ir tik tada ateis viltis.
Šiandien mes suvartojame 100 milijonų barelių naftos kiekvieną dieną.
Ir nėra jokios politikos tam pakeisti.
Nėra jokių taisyklių, kad naftą išlaikytume po žeme.
Todėl neišsaugosime pasaulio žaisdami pagal šias taisykles,
nes taisyklės turi būti pakeistos.
Viskas turi pasikeisti,
ir tai turi prasidėti šiandien.
Ačiū.
(Plojimai)