Körülbelül nyolcéves lehettem,
amikor először hallottam klímaváltozásról vagy globális felmelegedésről.
Ez nyilvánvalóan olyasmi volt, amit mi, emberek, a saját életmódunkkal okoztunk.
Mondták, hogy kapcsoljam le a villanyt, hogy energiát spóroljak,
és hasznosítsam újra a papírt, hogy kíméljem az erőforrásokat.
Emlékszem, azon gondolkodtam, milyen furcsa,
hogy az ember, aki csupán a sok állatfaj egyike,
képes lehet megváltoztatni a Föld éghajlatát.
Mert ha azok lennénk, és tényleg ez történne,
semmi másról nem beszélnénk.
Amint bekapcsolnánk a tévét, minden erről szólna.
A szalagcímek, a rádió, az újságok,
másról sem olvasnánk vagy hallanánk,
mintha kitört volna egy világháború.
De soha senki nem beszélt róla.
Ha a fosszilis üzemanyagok égetése annyira rossz, hogy önnön létezésünket fenyegette,
hogyan folytathattuk tovább, mint azelőtt?
Miért nem voltak megszorítások?
Miért nem tiltották be?
Nekem ez nem állt össze.
Túl valószerűtlen volt.
Tizenegy évesen megbetegedtem.
Depresszióba estem,
felhagytam a beszéddel
és az evéssel is.
Két hónap alatt nagyjából tíz kilót fogytam.
Később Asperger szindrómával diagnosztizáltak,
továbbá OCD-vel és szelektív némasággal.
Vagyis alapvetően csak akkor beszélek, amikor szükségét érzem,
és ez most azon pillanatok egyike.
(Taps)
Nekünk, akik spektrumzavarral küzdünk,
szinte minden fekete vagy fehér.
Nem igazán tudunk jól hazudni,
és általában nem élvezzük a részvételt ebben a közösségi játékban,
amit mások látszólag úgy szeretnek.
(Nevetés)
Több szempontból azt gondolom, mi, autisták vagyunk a normálisak,
a többiek viszont meglehetősen furák,
(Nevetés)
különösen, ha a fenntarthatósági válság kerül szóba,
ahol mindenki azt szajkózza, a klímaváltozás a létezésünket fenyegeti,
mindannyiunk legfontosabb problémája –
aztán ugyanúgy viselkednek, mint addig.
Én ezt nem értem,
mert ha a kibocsátás véget kell érjen,
akkor véget kell vessünk neki.
Számomra ez fekete vagy fehér.
Ha a túlélésről van szó, nincsenek szürke területek.
Vagy fennmaradunk, mint civilizáció, vagy nem.
Változnunk kell.
A gazdag országok, mint Svédország is, el kell kezdjék mérsékelni a kibocsátást
évente legalább tizenöt százalékkal.
Ezt azért, hogy a kétfokos melegedésen belül maradhassunk.
De ahogy azt az IPCC is demonstrálta,
ha a másfél fokot célozzuk meg inkább,
az jelentősen csökkentené az éghajlati hatásokat.
De csak elképzelni tudjuk, mit jelent ez a kibocsátás redukálása tekintetében.
Azt gondolnák, hogy a média és minden vezetőnk
másról se beszélnének -
ám soha még csak meg sem említik.
Ahogy azt sem mondták soha,
hogy az üvegházhatású gázok már fixen beépültek a rendszerbe.
Sőt azt sem, hogy a légszennyezés elrejti a felmelegedést,
így ha leállunk is a fosszilis üzemanyagok égetésével,
már eleve számolnunk kell a felmelegedéssel,
akár 0,5-1,1 fok közötti mértékben is.
Ezen felül arról a tényről is alig beszél bárki,
hogy a hatodik tömeges kihalás kellős közepén járunk,
amikor naponta akár kétszáz faj is kihal,
továbbá, hogy a kihalási ráta manapság
legalább ezerszer, de akár tízezerszer is magasabb annál,
mint amit normálisnak tartunk.
Szinte senki sem beszél a méltányosság vagy klíma-igazságosság aspektusáról sem,
amelyet a Párizsi Egyezmény egyértelműen kimond,
ami abszolút szükséges, hogy ezt globálisan működtessük.
Ez azt jelenti, hogy a gazdag országok
nulla kibocsátást kell elérjenek hat-tizenkét éven belül,
a ma jellemző emissziós sebességgel.
Azért, hogy a szegényebb országokban élők
esélyt kapjanak rá, hogy javítsanak az életkörülményeiken
néhány olyan infrastruktúra építésével, amiket mi már megépítettünk,
mint az utak, iskolák, kórházak,
tiszta ivóvíz, áramellátás és a többi.
Mert hogy is várhatnánk el országoktól, mint India vagy Nigéria,
hogy a klímaválsággal foglalkozzanak,
ha mi, akiknek mindenünk megvan, fikarcnyit sem törődünk vele,
sem a Párizsi Egyezményben rögzített, aktuális kötelezettségvállalásainkkal?!
Szóval miért nem csökkentjük a kibocsátást?
Tulajdonképpen miért növekszik még mindig?
Vajon tudatosan idézünk elő tömeges kihalást?
Gonoszak vagyunk?
Nem, természetesen nem.
Az emberek folytatják, amit addig,
mert a többségnek fogalma sincs,
milyen tényleges következményekkel jár mindennapi életünk,
és azt sem tudják, hogy gyors változásra van szükség.
Mind azt hisszük, tudjuk, és mind azt hisszük, mindenki tudja,
de ez nem így van.
Mert honnan is tudnánk?
Ha valóban válság lenne,
és ezt a válságot a kibocsátásunk idézné elő,
legalább néhány jelét látnánk.
Nem csak elárasztott városokat, több tízezer halottat
és egész nemzeteket, amint lerombolt épületeket dózerolnak el.
Látnánk néhány szigorítást.
De nem látnak.
És senki nem beszél róla.
Nincsenek vészhelyzeti megbeszélések, se szalagcímek vagy rendkívüli híradások.
Senki nem cselekszik, mintha nem is lennénk válságban.
Még a legtöbb klímakutató vagy környezetvédő politikus is
tovább járja a világot repülővel, illetve fogyaszt húst és tejterméket.
Ha megélem a száz éves kort, 2103-ban még élni fogok.
Ha ma elgondolkodnak a jövőről, nem néznek tovább 2050-nél.
Akkorra, a legjobb esetet véve, én még az életem felét sem éltem le.
Mi lesz azután?
2078-ban a 75. születésnapomat ünneplem majd.
Ha gyermekeim vagy unokáim lesznek, talán velem töltik azt a napot.
Talán kérdezgetnek majd önökről,
az emberekről, akik akkor, 2018-ban itt voltak.
Talán megkérdezik azt is, miért nem tettünk semmit,
amikor még volt idő cselekedni.
Amit épp most teszünk vagy nem teszünk, az befolyásolja majd az egész életemet,
és a gyerekeim és unokáim életét is.
Amit épp most teszünk vagy nem teszünk,
én és a generációm nem tehetjük meg nem történtté a jövőben.
Így amikor idén augusztusban elkezdődött az iskola,
úgy döntöttem, ebből elég.
Letelepedtem a földre a svéd parlament előtt,
és iskolabeszüntetéssel tüntettem a klímáért.
Néhányan azt mondják, inkább az iskolában lenne a helyem.
Néhányan azt mondják, inkább tanulnom kellene, hogy klímakutató legyek,
és így "megoldhassam a klímaválságot".
De a klímaválságot már megoldották.
Ismerjük a tényeket és a megoldásokat.
Csak annyit kell tennünk, hogy felébredünk és változtatunk.
És miért is tanulnék egy jövőért, ami hamarosan megszűnik létezni,
amikor senki nem tesz semmit, hogy megmentse azt a jövőt?!
És mi okból tanulnak tényeket az iskolarendszerben,
ha a legfontosabb tényeket,
amelyeket ugyanezen iskolarendszer legkiválóbb tudománya kínálhat,
a politikusaink és a társadalmunk nyilvánvalóan semmibe veszik.
Néhányan azt mondják, hogy Svédország csak egy kis ország,
és hogy nem számít, mi mit teszünk,
de szerintem, ha néhány gyerek világszerte az újságok címlapjára tud kerülni
csak azzal, hogy néhány hétig nem megy iskolába,
képzeljék el, mit érhetnénk el együtt, ha akarnánk.
(Taps)
Minthogy mindjárt a beszédem végéhez érünk,
ez az a pillanat, amikor az emberek általában elkezdenek beszélni a reményről,
napelemekről, szélenergiáról, körforgásos gazdasági modellről és a többi –
de én nem teszem ezt.
Harminc évünk volt a buzdító beszédekre és pozitív gondolatokra.
És elnézést, de nem működik.
Mert ha működne,
a kibocsátás mára megszűnt volna.
De nem így történt.
És igen, valóban szükségünk van reményre,
persze, hogy van.
De amire a reménynél is nagyobb szükségünk van, az a cselekvés.
Amint elkezdünk cselekedni, remény lesz mindenütt.
Szóval ahelyett, hogy reményt keresnénk,
keressük inkább, mit tehetnénk.
Akkor – és csak akkor – remény is lesz.
Manapság százmillió hordó olajat használunk el minden egyes nap.
Nincs politika, amely ezt megváltoztatná.
Nincsenek szabályok arra, hogy azt az olajat a földben tartsuk.
Vagyis nem menthetjük meg a világot úgy, hogy a szabályok szerint játszunk,
mert a szabályoknak változniuk kell.
Mindennek változnia kell –
mégpedig mától.
Köszönöm önöknek.
(Taps)