Kun olin noin kahdeksanvuotias,
kuulin ensimmäistä kertaa ilmastonmuutoksesta.
Ilmeisesti se oli jotain, mitä ihmiset olivat saaneet aikaan elintavoillaan.
Minua kehotettiin sammuttamaan valot säästääkseni energiaa
ja kierrättämään paperit säästääkseni luonnonvaroja.
Muistan ajatelleeni, että on kummallista,
että ihmiset, jotka ovat yksi eläinlajeista,
voisivat pystyä muuttamaan Maan ilmastoa.
Sillä jos me voisimme, ja niin olisi todella tapahtumassa,
me emme puhuisi mistään muusta.
Heti kun avaisit TV:n, kaikki olisi siitä aiheesta.
Otsikot, radio-ohjelmat, sanomalehdet,
et kuulisi tai lukisi mistään muusta aiheesta,
aivan kuin käynnissä olisi maailmansota.
Mutta kukaan ei koskaan maininnutkaan sitä.
Jos fossiilisten polttoaineiden käyttö uhkaisi meidän olemassaoloamme,
kuinka voisimme jatkaa elämäämme kuin aina ennenkin?
Miksei ollut asetettu rajoituksia?
Miksei sitä ollut kielletty lailla?
Minusta se oli käsittämätöntä.
Se oli epätodellista.
Kun täytin 11 vuotta, minä sairastuin.
Vajosin masennukseen.
Lopetin puhumisen
ja lopetin syömisen.
Kahdessa kuukaudessa menetin 10 kg painostani.
Myöhemmin minulla diagnosoitiin Aspergerin syndrooma,
pakko-oireinen häiriö ja valikoiva mykkyys.
Se tarkoittaa, että puhun ainoastaan kun koen sen välttämättömäksi -
Nyt on sellainen hetki.
(Suosionosoituksia)
Meille, jotka olemme autismikirjolla,
melkein kaikki on mustavalkoista.
Emme ole hyviä valehtelijoita
emmekä yleensä nauti siitä sosiaalisesta pelistä,
josta te muut näytätte pitävän niin paljon.
(Naurua)
Minusta me autistiset olemme monin tavoin normaaleja,
ja muut ihmiset ovat aika eriskummallisia,
(Naurua)
varsinkin kun puhutaan kestävyyskriisistä,
ja kaikki sanovat, että ilmastonmuutos uhkaa olemassaoloamme
ja se on kaikista tärkein asia,
mutta silti he jatkavat elämäänsä aivan kuin ennenkin.
En ymmärrä sitä,
sillä jos päästöjen on loputtava,
silloin meidän on lopetettava päästöt.
Minulle se on mustavalkoista.
Henkiinjäämisen suhteen ei ole harmaita alueita.
Joko meidän sivilisaatiomme säilyy tai sitten ei.
Meidän on muututtava.
Rikkaiden valtioiden, kuten Ruotsi, pitää vähentää päästöjään
vähintään 15 prosenttia joka vuosi.
Näin pysytään alle kahden asteen lämpenemisessä.
Mutta kuten IPCC:n ilmastoraportti osoitti,
tavoittelemalla 1,5 asteen lämpenemistä
rajoitettaisiin huomattavasti seuraamuksia.
Mutta voimme vain kuvitella, mitä se tarkoittaisi päästövähennyksinä.
Luulisi, että media ja kaikki päättäjämme
puhuisivat ainoastaan tästä asiasta,
mutta he eivät edes mainitse sitä.
Eikä kukaan myöskään mainitse
kasvihuonekaasuja, jotka jo ovat järjestelmässämme.
Tai että ilmansaasteet kätkevät lämpenemisen
siten, että kun lopulta lopetamme fossiilisten polttoaineiden käytön,
on jo aiheutettu ehkä jopa
0,5 - 1,1 Celsius-asteen lämpeneminen.
Siitäkään kukaan ei puhu,
että olemme keskellä kuudetta massasukupuuttoa,
jossa jopa 200 lajia kuolee sukupuuttoon päivittäin,
että lajien vähenemisen nopeus
on 1000-10000 kertaa korkeampi
kuin mitä pidetään normaalina.
Eikä kukaan puhu tasaveroisuudesta tai ilmasto-oikeudenmukaisuudesta,
jotka on merkitty näkyvästi Pariisin ilmastosopimukseen.
Se on ehdoton vaatimus, jotta sopimus voi toimia maailmanlaajuisesti.
Se tarkoittaa, että rikkaiden maiden
pitää päästä nollapäästöihin 6-12 vuodessa,
nykyisillä päästömäärillä.
Se antaa köyhemmille maille
mahdollisuuden nostaa elintasoaan
ja rakentaa sellaista infrastruktuuria, jonka me olemme jo rakentaneet,
kuten teitä, kouluja, sairaaloita,
puhdasta juomavettä, sähköverkkoja ja niin edelleen.
Koska kuinka me voimme odottaa Intian tai Nigerian kaltaisten maiden
välittävän ilmastokriisistä,
jos me, joilla on jo kaikkea, emme ajattele sitä sekuntiakaan
tai meidän sitoutumistamme Pariisin ilmastosopimukseen.
Miksi emme siis vähennä päästöjämme?
Miksi ne ovat päin vastoin yhä kasvussa?
Aiheutammeko tahallamme massasukupuuton?
Olemmeko me pahoja?
Emme tietenkään.
Ihmiset jatkavat entiseen malliin,
koska suuri enemmistö ei ymmärrä
päivittäisen elämämme seuraamuksia,
ja he eivät tiedä, että nopea muutos on tarpeen.
Me luulemme tietävämme, ja luulemme kaikkien tietävän,
Mutta me emme tiedä.
Koska kuinka voisimme?
Jos meitä todella olisi kohdannut kriisi,
ja kriisin aiheuttaja olisi päästömme,
näkisimme edes jotain merkkejä.
Ei ainoastaan tulvivia kaupunkeja, kymmeniätuhansia kuolleita
ja kokonaisia kansoja romahtaneiden rakennusten keskellä.
Olisi näkyvissä rajoituksia.
Mutta ei.
Kukaan ei puhu näistä asioista.
Ei ole hätäkokouksia, ei otsikoita, ei erikoisuutislähetyksiä.
Kukaan ei toimi niin kuin olisimme kriisissä.
Jopa ilmastotutkijoiden enemmistö ja ympäristöpoliitikot
jatkavat lentomatkustamista syöden lihaa ja maitotuotteita.
Jos elän 100-vuotiaaksi, olen elossa vuonna 2103.
Kun ajatellaan tulevaisuutta, kukaan ei ajattele vuotta 2050 pidemmälle.
Silloin, parhaassa tapauksessa, en ole elänyt edes puolia elämästäni.
Mitä tapahtuu sen jälkeen?
Vuonna 2078 minä vietän 75-vuotispäivääni.
Jos minulla on lapsia tai lastenlapsia, ehkä he viettävät sen päivän minun kanssani.
Ehkä he kysyvät minulta teistä,
ihmisistä, jotka elivät vuonna 2018.
Ehkä he kysyvät minulta, miksette te tehneet mitään,
kun vielä oli aikaa toimia.
Se, mitä me teemme tai emme tee nyt, vaikuttaa minun koko elämääni
ja minun lasteni ja lastenlasteni elämään.
Sitä, mitä me teemme tai emme tee nyt,
ei jälkipolvien ole mahdollista perua.
Siispä kun aloitin koulun tämän vuoden elokuussa,
päätin, että nyt riittää.
Asetuin maahan Ruotsin parlamentin ulkopuolelle.
Menin koululakkoon ilmaston puolesta.
Jotkut sanovat, että minun pitäisi olla koulussa.
Jotkut sanovat, että minun pitäisi opiskella itseni ilmastotieteilijäksi,
jotta voin "ratkaista ilmastokriisin".
Mutta ilmastokriisi on jo ratkaistu.
Meillä on kaikki tosiasiat ja ratkaisut käsissämme.
Ainoa, mitä meidän pitää tehdä, on herätä ja muuttua.
Ja miksi opiskelisin tulevaisuutta varten, jos sitä ei kohta edes ole,
kun kukaan ei tee mitään pelastaakseen tulevaisuuden?
Ja mitä järkeä on oppia asioita koulujärjestelmässä,
kun tärkeimmät opit,
jotka tuo koulujärjestelmä on tuottanut
eivät selvästikään merkitse mitään poliitikoille ja meidän yhteiskunnallemme.
Jotkut sanovat, että Ruotsi on vain pieni maa,
eikä sillä, mitä me teemme, ole merkitystä,
mutta jos muutama koululainen voi päästä uutisotsikoihin ympäri maailmaa
vain olemalla koulusta pois muutaman viikon,
kuvittele, mitä voisimme yhdessä saada aikaan.
(Suosionosoituksia)
Nyt olemme melkein puheeni lopussa,
ja tässä kohdassa ihmiset yleensä alkavat puhua toivosta,
aurinkopaneeleista, tuulivoimasta, kiertotaloudesta ja niin edelleen,
mutta minä en aio tehdä niin.
Olemme kuunnelleet 30 vuoden ajan kannustusta ja positiivisia ideoita.
Ja olen pahoillani, mutta se ei toimi.
Koska jos se toimisi,
päästöt olisivat laskeneet jo nyt.
Ne eivät ole.
Ja kyllä, me tarvitsemme toivoa,
tottakai tarvitsemme.
Mutta vielä enemmän me tarvitsemme toimintaa.
Kun alamme toimia, toivoa on kaikkialla.
Älä siis etsi toivoa,
vaan etsi toimintaa.
Silloin, ja vain silloin, löydämme myös toivon.
Tällä hetkellä me käytämme 100 miljoonaa barrelia öljyä päivittäin.
Ei ole käynnissä mitään keskusteluja sen muuttamiseksi.
Ei ole mitään sääntöjä öljyn pitämiseksi maaperässä.
Emme voi pelastaa maailmaa pelaamalla sääntöjen mukaan,
koska säännöt on muutettava.
Kaiken pitää muuttua --
ja muutoksen on alettava tänään.
Kiitos.
(Suosionosoituksia)