Jeg var 8 år,
da jeg første gang hørte om klimaforandring og global opvarmning.
Tilsyneladende var det noget mennesker havde skabt gennem vores måde at leve på.
Jeg blev bedt om at slukke lysene for at spare energi
og genbruge papir for at spare resurser.
Jeg tænkte, det var sært
at mennesker, som er en dyreart blandt mange,
var i stand til at ændre Jordens klima.
For hvis vi var og hvis det virkelig skete,
ville vi ikke tale om andet.
Tændte man fjernsynet, ville alt handle om det.
Overskrifter, radio, aviser,
man ville aldrig læse eller høre om andet,
som om der var en verdenskrig igang.
Men ingen talte om det.
Hvis brugen af fossile brændstoffer var så slemt at det truede vores eksistens,
hvordan kunne vi så bare fortsætte?
Hvorfor var der ingen restriktioner?
Hvorfor blev det ikke gjort ulovligt?
I mine øjne gav det ingen mening.
Det var uvirkeligt.
Så da jeg var 11, blev jeg syg.
Jeg fik en depression.
Jeg hverken talte
eller spiste mere.
På to måneder tabte jeg 10 kilo.
Senere fik jeg diagnosen Aspergers syndrom,
OCD og selektiv mutisme
Det betyder at jeg kun taler, når jeg finder det nødvendigt --
som i dette øjeblik.
(Bifald)
For os, der er inden for spektret,
er næsten alt sort eller hvidt.
Vi er ikke gode til at lyve,
og vi bryder os ikke om at deltage i denne sociale leg,
som resten af jer virker så glade for.
(Latter)
Jeg tror på mange måder at vi autister er de normale
og resten af befolkningen de sære,
(Latter)
især når det handler om bæredygtighedskrisen,
hvor alle siger klimaforandringer er en eksistentiel krise
og det vigtigste emne
og alligevel fortsætter som før.
Det forstår jeg ikke,
for skal udslippene stoppes,
så skal vi stoppe udslippene.
For mig er det sort eller hvidt.
Der er ingen gråzoner, når det handler om at overleve.
Enten fortsætter vi som civilisation eller også gør vi ikke.
Vi må forandre os.
Rige lande som Sverige skal reducere deres udslip
med mindst 15 procent hvert år.
Blot så vi kan holde os under 2 grader-målet.
Men som IPCC påviste for nylig,
vil et mål om 1,5 grader
begrænse klimapåvirkningen markant.
Men det bliver ved forestillingen ...
Man skulle tro medierne og alle verdens ledere
ikke talte om andet,
men de nævner det aldrig.
Ej heller nævnes
drivhusgasserne der allerede er frigivet.
Eller at luftforureningen skjuler en stigning,
så når vi stopper brugen af fossile brændsler
vil vi allerede have øget temperaturen
måske så meget som 0,5 til 1,1 grader.
Ydermere taler kun få om det faktum
at vi er midt i den 6. masseudryddelse
hvor op til 200 arter uddør dagligt,
at udryddelsesraten i dag
er mellem 1.000 og 10.000 gange højere
end normalt.
Kun sjældent nævnes princippet om klimalighed eller klimaretfærdighed,
der tydeligt fremgår af Paris-aftalen,
som det er absolut nødvendigt at få til at fungere globalt.
Det betyder at de rige lande
helt skal stoppe deres udslip i løbet af 6 til 12 år
med de nuværende udslip.
Det vil give folk i fattigere lande
muligheden for at hæve deres levestandard
ved at bygge noget af den infrastruktur vi allerede har
såsom veje, skoler, hospitaler,
rent drikkevand, elektricitet osv.
For hvordan kan vi forvente lande som Indien eller Nigeria
skal bekymre sig om klimakrisen
når vi der allerede har alt, er helt ligeglade med den
eller vores forpligtelser i Paris-aftalen?
Hvorfor nedbringer vi ikke vores udslip?
Hvorfor øges de?
Er det bevidst at vi forårsager en masseudryddelse?
Er vi onde?
Nej, selvfølgelig ikke.
Folk gør som de altid har gjort
fordi størstedelen ikke aner noget
om de faktiske konsekvenser for vores hverdagsliv,
og ikke ved at der kræves hurtige forandringer.
Vi tror alle vi ved det og vi tror alle andre ved det,
men det gør vi ikke.
For hvordan kan vi det?
Hvis der virkelig var en krise
og denne krise var forårsaget af vores udslip,
ville vi i det mindste se tegn på det.
Ikke bare oversvømmede byer, titusindvis af døde
og hele nationer lagt i ruiner.
Vi ville se restriktioner.
Men nej.
Og ingen taler om det.
Der er ingen hastemøder, ingen overskrifter, intet seneste nyt.
Ingen opfører sig som var vi midt i en krise.
De fleste klimaforskere eller grønne politikere
flyver fortsat verden rundt og spiser kød og mejeriprodukter.
Jeg fylder 100 i år 2103.
Når du tænker på din fremtid i dag tænker du ikke længere end 2050.
På det tidspunkt vil jeg, i bedste fald, have levet under halvdelen af mit liv.
Hvad sker der derefter?
I 2078 kan jeg fejre min 75 års fødselsdag.
Måske jeg tilbringer dagen med mine børn og børnebørn.
Måske de spørger mig om jer,
om de folk der levede i 2018.
Måske de spørger hvorfor I ikke gjorde noget,
mens der stadig var tid til at handle.
Hvad vi gør eller ikke gør lige nu vil påvirke resten af mit liv
og mine børn og børnebørns liv.
Hvad vi gør eller ikke gør lige nu,
kan jeg og min generation ikke lave om på i fremtiden.
Så da skolen startede i august i år,
besluttede jeg at nu var det nok.
Jeg satte mig udenfor det svenske parlament.
Jeg gik i skolestrejke for klimaets skyld.
Nogle siger jeg hellere skulle gå i skole.
Nogle siger jeg skal uddanne mig til klimaforsker
så jeg kan "løse klimakrisen".
Men klimakrisen er allerede løst.
Vi har allerede alle fakta og løsninger.
Nu skal vi bare vågne op og ændre os.
Hvorfor skulle jeg studere for en fremtid, der snart ikke findes mere
fordi ingen gør noget for at redde den?
Hvad er pointen i at lære fakta i skolen
når de vigtigste fakta
baseret på videnskab i det samme skolesystem
tydeligvis ikke betyder noget for vores politikere og samfund.
Nogle mener at Sverige blot er et lille land
og at det er uden betydning hvad vi gør
men jeg mener at når et par børn kan skabe overskrifter i hele verden
blot ved ikke at komme i skole i et par uger,
forestil jer så hvad vi alle kunne gøre i fællesskab.
(Bifald)
Nu nærmer vi os enden på min tale
og det er her folk normalt taler om håb,
solpaneler, vindkraft, cirkulær økonomi osv.
men det gør jeg ikke.
Vi har brugt 30 år på at sælge positive idéer og peptalks.
Jeg beklager, men det virker ikke.
For gjorde det det,
ville udslippene være mindre nu.
Det er de ikke.
Ja, vi har brug for håb,
selvfølgelig har vi det.
Men vi har mere brug for handling end håb.
Når vi begynder at handle, er der håb overalt
Så fremfor at lede efter håb,
så gør noget.
Kun sådan er der håb.
I dag bruger vi 100 mio. tønder olie dagligt.
Ingen har som politik at ændre det.
Der er ingen regler, der forhindrer udvinding af olie.
Vi kan altså ikke redde verden ved at spille efter reglerne
så reglerne må ændres.
Alting må forandres --
fra i dag af.
Tak.
(Bifald)