Když mi bylo asi osm let,
slyšela jsem poprvé o čemsi s názvem klimatická změna a globální oteplování.
Očividně to bylo něco, co jsme vytvořili svým životním stylem.
Říkali mi, abych zhasínala světla, abych tak šetřila energií,
a třídila papír, abych šetřila surovinami.
Vzpomínám si, jak jsem přemýšlela, že je velmi zvláštní,
že by lidé, kteří jsou jen jedním z živočišných druhů,
mohli být schopni změnit klima Země.
Neboť pokud by byli a pokud by se to opravdu dělo,
o ničem jiném bychom nemluvili.
Jakmile byste zapnuli telku, běželo by to na každém programu.
Titulky, rádia, noviny,
nečetli ani neslyšeli byste o ničem jiném,
jako by se odehrávala světová válka.
Ale nikdo o tom nemluvil.
Pokud by bylo spalování fosilních paliv tak špatné,
že by ohrožovalo samotnou naši existenci,
jak bychom mohli jednoduše pokračovat jako dříve?
Proč neexistují nějaká omezení?
Proč to ještě není protiprávní?
Nedávalo mně to smysl.
Bylo to příliš neskutečné.
Když mi bylo 11, onemocněla jsem.
Upadla jsem do deprese,
přestala jsem mluvit
a přestala jsem jíst.
Za dva měsíce jsem zhubla asi o 10 kilo.
Později mi diagnostikovali Aspergerův syndrom,
obsedantně kompulzivní poruchu a selektivní mutizmus.
V podstatě to znamená, že mluvím jen když si myslím, že je to nutné -
jedna z takových chvil nastala nyní.
(potlesk)
(potlesk končí)
Pro nás, kteří máme tyto nemoci, je téměř vše černé nebo bílé.
Lhaní nám moc nejde
a obvykle nás nebaví účastnit se této společenské hry,
z níž, jak se zdá, se těšíte vy ostatní.
(smích)
Myslím si, že v mnoha věcech jsme my autisté ti normální
a že ostatní lidé jsou dost divní,
(smích)
zvláště pokud jde o krizi udržitelnosti,
v rámci níž všichni stále říkají, že klimatické změny jsou hrozbou pro život
a zcela nejdůležitějším problémem,
a přece se stále chovají jako předtím.
Nerozumím tomu,
protože pokud se mají zastavit emise,
pak je musíme zastavit my.
Pro mě je to bílé nebo černé.
Pokud jde o přežití, neexistují žádné šedé zóny.
Buď budeme jako civilizace pokračovat, nebo nebudeme.
Musíme se změnit.
Bohaté země jako Švédsko musí začít se snižováním emisí
alespoň o 15 % ročně.
Tak můžeme udržet oteplování pod cílovou hranicí 2 stupňů.
Avšak, jak nedávno ukázal Mezivládní panel pro změny klimatu,
kdybychom měli za cíl pouze 1,5 °C,
významně bychom snížili dopady oteplování klimatu.
Ale můžeme si jen představovat, co by to znamenalo pro snížení emisí.
Mysleli byste si třeba, že média a všichni naši lídři
nebudou mluvit o ničem jiném,
ale nikdy se o tom ani nezmínili.
A nikdo ani nikdy nezmiňuje skleníkové plyny,
které už ze systému nejde dostat.
Ani to, že oteplování je skryto za znečišťováním vzduchu,
takže i kdybychom přestali spalovat fosilní paliva,
i tak to způsobí růst oteplení,
možná o 0,5 až 1,1 °C navíc.
Dále sotva kdo mluví o skutečnosti,
že jsme uprostřed šestého masového vymírání druhů,
kdy každý den vymírá až 200 druhů
a rychlost vymírání je dnes
1 000 až 10 000krát vyšší, než je považováno za běžné.
A málokdo také mluví o aspektu rovnosti a o klimatické spravedlnosti,
o kterých se jasně mluví v Pařížské dohodě
a které je naprosto nezbytné zavést v celosvětovém měřítku.
To znamená, že bohaté země
musí při dnešní rychlosti tvorby emisí snížit své emise na nulu
během 6 až 12 let.
A to proto, aby lidé v chudších zemích
mohli dostat šanci zvýšit svou životní úroveň
vybudováním infrastruktury, kterou jsme si my už vybudovali,
například silnic, škol, nemocnic,
čisté pitné vody, elektřiny a tak dále.
Jak jinak můžeme čekat, že se země jako Indie nebo Nigérie
budou zajímat o klimatickou krizi,
pokud se my, kteří už máme všechno, o to ani vteřinu nezajímáme,
a ani o naše současné závazky plynoucí z Pařížské smlouvy?
Takže proč nesnižujeme naše emise?
Proč vlastně stále narůstají?
Způsobujeme vědomě masové vymírání?
Jsme zločinci?
Ne, samozřejmě, že ne.
Lidé dělají to, co dělají, protože drtivá většina nemá ponětí
o skutečných dopadech našeho každodenního života
a nevědí, že je nutná rychlá změna.
Všichni si myslíme, že to víme, a všichni máme za to, že to ví každý,
ale není to tak.
Jak bychom to mohli vědět?
Pokud by tu opravdu byla krize
a pokud by krizi způsobovaly naše emise,
alespoň bychom viděli nějaké náznaky.
A ne jen zaplavená města, desítky tisíc mrtvých lidí
a celé národy zdecimované v hromadách zřícených budov.
Viděli byste nějaká omezení.
Ale nevidíte.
A nikdo o tom nemluví.
Nekonají se žádná krizová setkání, žádné palcové titulky ani žhavé zprávy.
Nikdo se nechová, jako bychom tu měli krizi.
I většina klimatologů a zelených politiků
dál létá po světě a jí maso a mléčné výrobky.
Pokud se dožiju 100 let, budu tu ještě v roce 2103.
Když dnes přemýšlíte o budoucnosti, nemyslíte dál než po rok 2050.
V té době nebudu mít za sebou, v ideálním případě, ani polovinu života.
Co se stane dál?
V roce 2078 oslavím své 75. narozeniny.
Pokud budu mít děti nebo vnoučata, možná ten den stráví se mnou.
Možná se mě budou ptát na vás,
na lidi, kteří jste žili v roce 2018.
Možná se budou ptát, proč jste nic neudělali,
dokud byl ještě čas jednat.
To, co uděláme nebo neuděláme teď, ovlivní celý můj život
a životy mých dětí a vnoučat.
To, co uděláme nebo neuděláme teď,
nebude v budoucnu moje generace umět vrátit nazpět.
Takže když letos v srpnu začal školní rok,
rozhodla jsem se, že už to stačilo.
Sedla jsem si na zem před švédským parlamentem.
Stávkovala jsem za ochranu klimatu.
Někteří lidé říkají, že bych raději měla sedět ve škole.
Někteří říkají, že bych měla studovat, abych se stala klimatoložkou,
abych mohla „vyřešit klimatickou krizi“.
Ale klimatická krize již byla vyřešena.
Už známe všechna fakta a řešení.
Nemusíme dělat nic jiného, jen se probudit a změnit se.
A proč bych měla studovat pro budoucnost, která brzy nebude,
když se nikdo vůbec nesnaží, aby budoucnost zachránil.
A jaký smysl se má učit fakta ve školním systému,
když ta nejdůležitější fakta,
která nám dává špičková věda téhož školního systému,
zjevně pro naše politiky a pro naši společnost nic neznamenají.
Někteří lidé říkají, že Švédsko je jen malá země
a že nezáleží na tom, co uděláme,
ale já myslím, že pokud se pár dětí umí dostat na titulky novin po celém světě
jen tím, že pár týdnů nechodí do školy,
představte si, co bychom společně dokázali, kdybychom chtěli.
(potlesk)
Můj příspěvek už se téměř chýlí k závěru
a zde obvykle lidé začnou mluvit o naději,
solárních panelech, větrné energii, cirkulární ekonomice a podobně.
Ale já to neudělám.
Měli jsme tu 30 let plamenných řečí a prodeje pozitivního myšlení.
Je mi líto, ale toto nefunguje.
Protože pokud by to fungovalo, už by se emise snížily.
Nesnižují se.
A ano, opravdu potřebujeme naději,
samozřejmě, že ano.
Ale jediná věc, kterou potřebujeme více než naději, jsou činy.
Když začneme jednat, naděje bude všude.
Takže nehledejte naději, hledejte, co se dá udělat.
Tehdy, a jen tehdy, přijde naděje.
Dnes spotřebujeme 100 milionů barelů ropy každý den.
Není zájem to změnit.
Neexistují žádná nařízení, že má ropa zůstat pod zemí.
Takže nemůžeme zachránit svět dodržováním pravidel,
protože ta pravidla se musí změnit.
Vše se musí změnit
a musíme s tím začít dnes.
Děkuji.
(potlesk)