הסיפור הזה מתחיל כך: הייתי בבית של ידידה שלי,
ועל המדף היה לה עותק של "ספר האבחנות הפסיכיאטריות",
שהוא המדריך להפרעות הנפשיות.
רשומות בו כל ההפרעות הנפשיות המוכרות.
בשנות ה-50 הוא היה חוברת דקיקה,
מאז הוא גדל וגדל וגדל,
וכעת הוא בגודל של 886 עמודים.
וכיום רשומות בו 374 הפרעות נפשיות.
אז עלעלתי בו,
כדי לראות אם יש לי איזו הפרעה נפשית,
והתברר לי שיש לי 12 כאלה.
[צחוק]
יש לי הפרעת חרדה מוכללת,
שזה ברור מאליו.
יש לי הפרעת סיוטים,
ויש לזה קטגוריות:
לפי חלומות חוזרים, או של רדיפה, או שמכריזים בהם שאתם כשלון--
ובכל חלומותי יש אנשים שרודפים אחרי ברחוב
וצועקים, "אתה כשלון."
[צחוק]
יש לי בעיות של יחסי הורה-ילד,
ובזה אני מאשים את הורי.
[צחוק]
אני מתלוצץ. אני לא מתלוצץ.
אני מתלוצץ.
ויש לי בעיה של השתמטות ע"י העמדת פני חולה.
ולדעתי זה די נדיר
שיהיו למישהו גם בעיית היתחלות וגם הפרעת חרדה מוכללת,
כי ההיתחלות נוטה לגרום לי לחרדה רבה.
בכל אופן, אני עובר על הספר,
תוהה אם אני יותר משוגע משחשבתי,
או שאולי זה לא רעיון טוב לאבחן אצלי הפרעה נפשית
אם אני לא איש-מקצוע,
ואולי למקצוע הפסיכיאטריה יש איזה תשוקה משונה
לתייג התנהגויות אנושיות נורמליות כהפרעות נפשיות.
לא ידעתי מה מאלה נכון,
אבל זה נראה לי די מעניין.
וחשבתי שאולי כדאי שאפגוש מבקר של הפסיכיאטריה
כדי לשמוע את דעתו.
אז נפגשתי לארוחת צהריים עם הסיינטולוגים.
זה היה גבר בשם בריאן
שמנהל צוות עילית של סיינטולוגים
הנחושים בדעתם להשמיד את הפסיכיאטריה באשר תימצא.
הם קרויים סי-סי-אייץ'-אר.
שאלתי אותו, "האם אתם יכולים להוכיח לי
שהפסיכיאטריה היא מדע מזויף שאין לסמוך עליו?"
והוא ענה, "כן, אנו יכולים להוכיח לך את זה."
שאלתי, "איך?"
והוא ענה, "נכיר לך את טוני."
שאלתי, "מי זה טוני?"
הוא אמר, "טוני נמצא ב'ברודמור'."
ברודמור הוא בית החולים "ברודמור".
הוא היה מוכר פעם כביה"ח "ברודמור" לפושעים חולי-נפש.
לשם שלחו את הרוצחים הסדרתיים
ואת אלה שלא יכולים לעזור לעצמם.
שאלתי את בריאן, "מה טוני עשה?"
הוא אמר, "כמעט כלום.
הוא היכה מישהו, או משהו כזה,
והחליט להתחזות למשוגע כדי לחמוק ממאסר,
אבל הוא התחזה טוב מדי, אז כעת הוא תקוע ב'ברודמור'
ואיש איננו מאמין שהוא שפוי.
אתה רוצה שננסה להכניס אותך ל'ברודמור' כדי לפגוש את טוני?"
עניתי, "כן, בבקשה."
וכך עליתי לרכבת ל"ברודמור".
בערך בפארק קמפטון התחלתי לפהק בלי שליטה,
ומסתבר שגם כלבים עושים כך כשהם מתוחים--
הם מפהקים בלי שליטה.
והגענו ל"ברודמור".
העבירו אותי דרך שער אחרי שער אחרי שער אחרי שער
לתוך המרכז הבריאותי,
ששם פוגשים את החולים.
זה נראה כמו מלון ענק מרשת "המפטון".
הכל עשוי מעצי אפרסק ואורן וצבוע בצבעים מרגיעים.
כשהצבעים הבולטים היחידים הם של לחצני האזעקה האדומים.
והחולים התחילו לנדוד פנימה.
הם היו די שמנים, לבשו מכנסי טרנינג,
ונראו צייתניים למדי.
ובריאן הסיינטולוג לחש לי,
"הם על תרופות,"
שבעיני הסיינטולוגים זהו השטן בהתגלמותו,
אבל אני חשבתי לעצמי שזה כנראה רעיון טוב.
[צחוק]
ואז בריאן אמר, "הנה טוני".
ונכנס גבר אחד.
הוא לא היה שמן, הוא נראה בכושר טוב,
והוא לא לבש מכנסי טרנינג.
הוא לבש חליפה מפוספסת
וידו היתה מושטת
כמו דמות מהסדרה "המתמחה".
הוא נראה כמו אדם שרצה להתלבש באופן
שישכנע אותי שהוא שפוי ביותר.
הוא התיישב.
ואני שאלתי, "זה נכון שהתחזית כדי להיכנס לכאן?"
הוא ענה, "כן, כן. בהחלט. הכיתי מישהו, כשהייתי בן 17.
הייתי בכלא בהמתנה למשפט,
והשותף שלי לתא אמר לי,
'אתה יודע מה כדאי לך לעשות?
תתחזה למשוגע.
תגיד להם שאתה מטורף. ישלחו אותך לאיזה בית חולים נחמד.
האחיות יביאו לך פיצה.
תקבל "פלייסטיישן" משלך.'"
שאלתי, "אז איך עשית את זה?"
הוא ענה, "ביקשתי להיפגש עם הפסיכיאטר של הכלא.
ובדיוק ראיתי את הסרט "קראש"
שבו אנשים שואבים עונג מיני מהתנגשות בקירות במכוניות.
אז אמרתי לפסיכיאטר,
'אני שואב עונג מיני מהתנגשויות בקירות במכוניות.'"
שאלתי, "מה עוד?"
הוא ענה, "אה, כן. אמרתי לפסיכיאטר
שאני רוצה לצפות בנשים גוססות
כי זה גורם לי להרגיש נורמלי יותר."
אז שאלתי, "מאין קיבלת את הרעיון הזה?"
והוא ענה, "אה, מסיפור חייו של טד בנדי
שמצאתי בספריה של הכלא."
על כל פנים, הוא התחזה טוב מדי למשוגע, לדבריו.
ולא שלחו אותו לאיזה בית-חולים נחמד.
אלא ל"ברודמור".
ברגע שהוא נכנס לשם,
העיף במקום מבט אחד וביקש, לדבריו, לפגוש את הפסיכיאטר,
ואמר לו, "היתה אי-הבנה איומה.
אני לא חולה-נפש."
שאלתי, "כמה זמן כבר אתה נמצא כאן?"
הוא ענה, "אם הייתי הולך לכלא בגלל הפשע שלי,
הייתי חוטף חמש שנים.
אני נמצא ב'ברודמור' כבר 12 שנה."
טוני אמר שקשה בהרבה לשכנע אנשים שאתה שפוי
מאשר לשכנע אותם שאתה מטורף.
הוא אמר, "חשבתי שהדרך הכי טובה להיראות נורמלי
היא לשוחח עם אנשים באופן נורמלי ועל דברים נורמליים,
כמו פוטבול או מה שמראים בטלוויזיה.
אני מנוי על 'חדשות המדע',
ולאחרונה היה שם מאמר
על צבא ארה"ב שאימן דבורים להריח ולאתר חומרי-נפץ.
אז אמרתי לאחות אחת,
'ידעת שצבא ארה"ב מאמן דבורים
כדי להריח ולאתר חומרי-נפץ?'
כשקראתי את התיק הרפואי שלי,
ראיתי שהם כתבו בו:
'מאמין שדבורים יכולות להריח חומרי-נפץ.'"
הוא אמר, "הם כל הזמן מחפשים
רמזים בלתי-מילוליים למצבי הנפשי.
אבל איך יושבים בצורה שפויה?
איך יושבים בסיכול רגליים בצורה שפויה?
זה פשוט בלתי-אפשרי."
וכשטוני אמר לי את זה,
חשבתי לעצמי, "האם אני יושב כמו עיתונאי?
האם אני יושב בסיכול רגליים כמו עיתונאי?"
הוא אמר, "אתה יודע, יש את החונק מסטוקוול בצד אחד שלי
ואת אנס ,המטופף בין הצבעונים, מצד שני שלי.
לכן אני נוטה להישאר בחדר כי אני פוחד משניהם.
והם רואים בכך אות לטירוף.
לדבריהם זה מוכיח שאני מנוכר ובעל תסביך גדלות."
אז רק ב"ברודמור", לא לרצות לבלות עם רוצחים סדרתיים
נחשב סימן לטירוף.
אז הוא נראה לי נורמלי לגמרי, אבל מה אני כבר יודע?
כשהגעתי הביתה שלחתי דוא"ל לרופא שלו, אנתוני מיידן,
ושאלתי, "מה הסיפור שלו?"
הוא ענה, "נכון. מקובל עלינו שטוני התחזה למשוגע כדי להתחמק מהכלא
כי ההזיות שלו, שמלכתחילה נראו די קלישאיות
פשוט נעלמו כשהוא הגיע ל"ברודמור".
בכל זאת עשינו לו הערכה,
והחלטנו שהוא פסיכופט."
ולמעשה, התחזות למשוגע
היא בדיוק מעשה ערמומי ומניפולטיבי של פסיכופט.
היא נמצאת ברשימת המאפיינים: ערמומי ומניפולטיבי.
אז מי שעושה כאילו המוח שלו משתבש
זו ראיה לכך שהמוח שלו השתבש.
שוחחתי עם מומחים נוספים,
ולדעתם החליפה המפוספסת-- פסיכופט קלאסי.
זה מקביל לפריטים אחד ושניים ברשימה--
שטף דיבור, קסם שטחי והערכה עצמית גרנדיוזית.
שאלתי, "רגע, הוא לא רצה להסתובב עם יתר החולים?"
- "פסיכופט קלאסי-- זה מתייחס לתסביך גדלות ולהעדר אמפטיה."
כך שכל הדברים שאצל טוני נראו נורמליים לחלוטין
היו ראיות, לדברי הרופא שלו,
לכך שהוא מטורף באופן החדש הזה.
הוא פסיכופט.
והרופא שלו גם אמר לי,
"אם אתה רוצה ללמוד יותר אודות פסיכופטים,
לך לקורס לאיתור פסיכופטים
שמנהל רוברט הייר, מי שהמציא את רשימת מאפייני הפסיכופט."
וזה מה שעשיתי.
הלכתי לקורס לאיתור פסיכופטים,
וכעת אני מוסמך--
ועלי גם לומר, מיומן ביותר--
באיתור פסיכופטים.
הרי לכם הנתונים:
אחד מכל מאה אנשים רגילים הוא פסיכופט.
אם באולם הזה יש 1,500 איש,
חמישה-עשר מכם פסיכופטים.
המספר הזה גם עולה לארבעה אחוזים
בקרב מנכ"לים ומנהלים עסקיים.
אז לדעתי יש סיכוי טוב מאד
שבאולם הזה יש 30-40 פסיכופטים.
עד סוף הערב המקום עלול להפוך לשדה-קטל.
[צחוק]
הייר אמר שהסיבה היא שחוסר הרחמים שבקפיטליזם
מתגמל התנהגות פסיכופטית--
העדר אמפטיה, שטף דיבור,
ערמומיות, מניפולטיביות.
למעשה, הקפיטליזם בשיא אכזריותו,
הוא אולי התגלמות פיזית של הפסיכופטיה.
זו מעין צורה של פסיכופטיה
שמגיעה ופוגעת בכולנו.
הייר גם אמר לי, "יודע מה? עזוב את הבחור הזה ב'ברודמור',
שהתחזה למשוגע או לא התחזה למשוגע.
למי איכפת? זה לא איזה סיפור גדול.
הסיפור הגדול," הוא אמר, הוא הפסיכופטיה התאגידית.
כדאי שתלך ותראיין בעצמך כמה פסיכופטים תאגידיים."
אז עשיתי נסיון. כתבתי לחבר'ה של "אנרון".
שאלתי, "אני יכול לבוא ולראיין אתכם בכלא,
כדי לראות אם אתם פסיכופטים?"
הם לא ענו.
אז שיניתי טקטיקה.
שלחתי דוא"ל אל אל "מסור שרשרת" דנלאפ,
כונס הנכסים משנות ה-90.
הוא היה מגיע לעסקים כושלים ומפטר 30% מהעובדים,
ופשוט הופך ערים אמריקאיות לערי רפאים.
שלחתי לו דוא"ל כזה:
"לדעתי ייתכן שיש לך אנומליה מיוחדת במוח
שהופכת אותך למיוחד
ובעל נטיה לרוח של טורף ולחוסר פחד.
אני יכול לבוא לראיין אותך
בקשר לאנומליה המיוחדת של המוח שלך?"
הוא השיב, "בוא."
אז נסעתי לאחוזה המפוארת של אל דנלאפ בפלורידה
שמלאה בפסלים של חיות טרף.
היו שם אריות ונמרים.
הוא עשה לי סיור בגן.
היו שם ניצים ונשרים.
הוא אמר לי, "שם יש כרישים."
הוא אמר את זה בצורה פחות נשית.
"יש שם עוד כרישים ויש גם נמרים."
זה היה כמו "נרניה".
[צחוק]
ואז נכנסנו למטבח שלו.
את אל דנלאפ נהגו להביא כדי שיציל חברות כושלות.
הוא נהג לפטר 30% מהעובדים.
והרבה פעמים היה מפטר אנשים עם בדיחה.
למשל, לפי סיפור מפורסם עליו,
מישהו בא אליו ואמר, "רק עכשיו קניתי מכונית חדשה."
אז הוא ענה לו, "אולי יש לך מכונית חדשה,
אבל בוא ואומר לך מה אין לך: עבודה."
אז במטבח שלו-- הוא עמד שם עם אשתו, ג'ודי,
ושומר הראש שלו, שון-- אמרתי, "זוכר שכתבתי לך
שאולי יש לך אנומליה מיוחדת במוח שעושה אותך למיוחד?"
הוא ענה, "כן, זו תיאוריה מדהימה.
זה כמו 'מסע בין כוכבים'. להגיע למקומות שאיש לא היה בהם."
אז אמרתי, "ובכן, יש פסיכולוגים שיטענו
שזה הופך אותך ל...[מלמול]
[צחוק]
הוא שאל, "מה?"
אמרתי "לפסיכופט."
אמרתי לו, "יש לי בכיס רשימה של תכונות פסיכופטיות.
אפשר לעבור עליהן איתך?"
הוא נראה מסוקרן בניגוד לרצונו,
ואמר, "בסדר, קדימה."
ואני אמרתי, "טוב. תחושת ערך עצמי גרנדיוזית."
ועלי לומר שהיה לו קשה להתכחש לכך
כי הוא עמד מתחת לציור שמן ענקי של עצמו.
[צחוק]
הוא אמר, "טוב. אדם חייב להאמין בעצמו!"
אמרתי, "מניפולטיבי."
הוא אמר, "זאת מנהיגות."
אמרתי, "אפקט שטחי:
אי-יכולת לחוות קשת רגשות."
הוא אמר, "מי רוצה שיעיקו עליו רגשות מטופשים?"
וכך הוא עבר על הרשימה הפסיכופטית,
ובעצם הפך אותה ל"מי הזיז את הגבינה שלי?"
[צחוק]
אך אני שמתי לב שקורה לי משהו באותו יום עם אל דנלאפ.
בכל פעם שהוא אמר לי משהו שנשמע נורמלי--
למשל, הוא הביע התנגדות לעבריינות נוער.
הוא אמר שהתקבל ל"ווסט פוינט",
וב"ווסט פוינט" לא מקבלים עברייני נוער.
הוא התנגד לסוגים רבים של נישואין קיצרי-טווח.
הוא עצמו התחתן רק פעמיים.
יש להודות אמנם שאשתו-לשעבר ציינה במסמכי הגירושין
שפעם הוא איים עליה בסכין
ואמר שתמיד הסתקרן לדעת מה טעמו של בשר אדם,
אבל אנשים הרי מדברים שטויות בנישואין גרועים בלהט הויכוח
והנישואין השניים שלו נמשכו 41 שנה.
אז בכל פעם שהוא אמר לי משהו שנשמע די לא-פסיכופטי,
חשבתי לעצמי, את זה לא אכניס לספר.
ואז הבנתי שההיהפכות למאתר פסיכופטים
הפכה אותי לקצת פסיכופטי.
כי הייתי להוט לדחוף אותו למגירה של הפסיכופטיה.
הייתי להוט להגדיר אותו לפי הקצוות המטורפים ביותר שלו.
ואז הבנתי, אוי ואבוי: זה מה שאני עושה כבר 20 שנה.
זה מה שכל העיתונאים עושים.
אנו מטיילים בעולם, הפנקסים שלנו מוכנים ביד,
ואנו מחכים לשמוע את הפנינים.
והפנינים הם תמיד ההיבטים הקיצוניים ביותר
של אישיותו של המרואיין שלנו.
ואז אנו תופרים ומחברים אותם, כמו נזירים מימי הביניים.
ואת הדברים הנורמליים אנו משאירים על הריצפה.
והארץ הזאת עושה אבחון-יתר עצום למחלות נפש מסוימות.
הפרעה דו-קוטבית בילדים-- ילדים בני ארבע בלבד
מתוייגים כבעלי הפרעה דו-קוטבית
כי יש להם התפרצויות זעם,
מה שנותן להם ציון גבוה ברשימת מאפייני הדו-קוטביות.
כששבתי ללונדון, טוני טילפן אלי.
הוא שאל, "למה אתה לא מחזיר לי צלצול?"
עניתי, "תראה, אומרים שאתה פסיכופט."
הוא אמר, "אני לא פסיכופט."
הוא אמר, "יודע מה? אחד הסעיפים ברשימה הוא העדר-חרטה,
אבל סעיף אחר הוא ערמומיות ומניפולטיביות.
אז כשאתה אומר שאתה חש חרטה על פשעך,
הם אומרים, 'כמה אופייני לפסיכופט
לומר בערמומיות הוא חש חרטה כשבעצם הוא לא.'
זה כמו מעשה-כשפים. הם הופכים את הכל."
הוא אמר, "אני עומד להופיע בפני בית-דין.
תבוא?"
אמרתי שבסדר.
והלכתי למשפט שלו.
ואחרי 14 שנה ב"ברודמור" שחררו אותו.
הם החליטו שהוא לא חייב להישאר שם לנצח
רק בגלל שהשיג ציון גבוה באיזו רשימה
שאולי אומרת שיש סיכוי גדול מהממוצע שהוא יחזור על פשעו.
אז הם שחררו אותו.
ובחוץ, במסדרון, הוא אמר לי,
"יודע מה, ג'ון?
כל אחד הוא קצת פסיכופט."
הוא אמר, "אתה. אני. טוב, ברור שאני כן."
שאלתי, "מה אתה הולך לעשות?"
הוא אמר, "אני אסע לבלגיה
כי יש שם אישה שמצאה חן בעיני.
אבל היא נשואה. כך שעלי לגרום לה לעזוב את בעלה."
[צחוק]
בכל אופן, זה היה לפני שנתיים,
ובנקודה הזו הסתיים ספרי.
ובמשך 20 החודשים האחרונים הכל היה בסדר.
לא קרה שום דבר רע.
הוא חי עם נערה מחוץ ללונדון.
לדברי בריאן הסיינטולוג,
הוא פיצה על הזמן האבוד-- ואני יודע שזה נשמע מבשר-רעות,
אבל זה לא בהכרח כך.
למרבה הצער, אחרי 20 חודשים,
הוא אכן חזר לכלא למשך חודש.
הוא נקלע לתיגרה באיזה בר, כך הוא מתאר את זה--
והגיע לכלא למשך חודש,
ואני יודע שזה רע,
אבל לפחות חודש אחד אומר שאותה תיגרה
לא היתה נוראה כל כך.
ואז הוא טילפן אלי.
ותאם יודעים מה? אני חושב שטוב שטוני חופשי.
כי לא צריך להגדיר אנשים לפי הקצוות הכי משוגעים שלהם.
וטוני הוא בעצם חצי-פסיכופט.
הוא אזור אפור בעולם שלא אוהב אזורים אפורים.
אבל באזורים האפורים - שם מוצאים את המורכבות
שם מוצאים את האנושיות
ושם מוצאים את האמת.
טוני אמר לי,
"ג'ון, אני יכול להזמין אותך למשקה באיזה בר?
אני רק רוצה להודות לך על כל מה שעשית למעני."
ולא באתי. מה הייתם אתם עושים?
תודה רבה.
[מחיאות כפיים]