ב 28 באוגוסט, 1963,
מרטין לותר קינג נשא את נאומו "יש לי חלום"
בצעדה לוושינגטון לעבודה וחרות.
באותו יום,
כמעט רבע מיליון אנשים
נאספו בנשיונל מול
כדי לתבוע סוף לאפליה, להפרדה, לאלימות,
ולדחיה הכלכלית בפניה אנשים שחורים עדיין עמדו
ברחבי ארצות הברית.
כל זה לא היה אפשרי בלי המארגן הראשי של הצעדה
-- אדם בשם באיירד ראסטין.
ראסטין גדל בבית קוויקרי,
והחל למחות בדרכי שלום נגד אפליה גזענית בבית הספר התיכון.
הוא נשאר מחוייב לפציפיזם במהלך חייו,
ונאסר ב 1944 כמתנגד מצפון למלחמת העולם השניה.
במהלך מאסרו בן השנתיים,
הוא מחה על המתקנים המופרדים מבפנים.
להיכן שראסטין הלך,
הוא ארגן וטען,
והיה כל הזמן קשוב לשיטות, לקבוצות, ולאנשים
שיכלו לעזור לקדם מסרים של שוויון.
הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית
כשזכויות האזרח של השחורים היו אחת מהעדיפויות שלה,
אבל במהרה נדחה מהנטיות האוטוריטריות של המפלגה
ועזב.
ב 1948,
הוא נסע להודו כדי ללמוד את אסטרטגיות ההתנגדות השקטות
של מהטמה גאנדי שנרצח לאחרונה.
הוא חזר לארצות הברית
חמוש באסטרטגיות למחאה שקטה,
כולל חוסר ציות אזרחי.
הוא החל לעבוד עם מרטין לותר קינג ב 1955,
וחלק את הרעיונות האלו איתו.
כשהחשיבות של קינג גדלה,
ראסטין הפך ליועץ הראשי שלו,
כמו גם אסטרטג המפתח בתנועת האזרח הנרחבת יותר.
הוא הביא את מומחיות הארגון שלו
לחרם האוטובוסים של 1956 במונטגומרי, אלבמה
-- למעשה,
הוא ארגן והשתתף במחאת תחבורה
שעזרה לתת השראה לחרמות כמעט עשור לפני כן.
הפרוייקט המאורגן הגדול ביותר שלו הגיע ב 1963,
כשהוא הוביל את תכנון הצעדה הלאומית בוושינגטון.
האפשרות למהומות שיכלו לפגוע במפגינים
ולחתור תחת המסר שלהם של מחאה שקטה היתה דאגה גדולה.
ראסטין לא רק עבד עם משטרת וושינגטון ובתי חולים כדי להתכונן,
אלא ארגן ואימן כוח מתנדבים של 2000 מרשלי אבטחה.
למרות הארגון המעולה שלו,
כמה מהמארגנים האחרים לא רצו שראסטין יצעד בחזית
עם מובילים אחרים מהדרום, בגלל ההומוסקסואליות שלו.
למרות ההתנגדויות האלו,
ראסטין שמר על המיקוד שלו, וביום הצעדה
הוא סיפק את דרישות הצועדים
בנאום שמופנה לנשיא ג'ון קנדי.
הצעדה עצמה התנהלה באופן חלק, בלי אלימות.
היא קיבלה קרדיט שעזרה להעביר את חוק זכויות האזרח ב 1964,
שסיים את ההפרדה באזורים ציבוריים ואסר על אפליה בעבודה,
וחוק זכויות ההצבעה של 1965,
שהוציא מהחוק מנהגי בחירות מפלים.
למרות עשרות שנות השירות שלו,
העמדות של ראסטין בנושאים פוליטיים מסוימים לא היו פופולריים בין עמיתיו.
חלקם חשבו שהוא לא היה ביקורתי מספיק בנוגע מלחמת ויטנאם,
או שהוא היה להוט מדי לשתף פעולה עם ממסדים פוליטיים
כולל הנשיא והקונגרס.
לאחרים לא היה נוח עם הקישור הקומוניסטי שלו בעבר.
אבל בסופו של דבר,
גם אמונתו בשיתוף פעולה
עם הממשלה והחברות שלו
במפלגה הקומוניסטית
הונעו על ידי התשוקה שלו למקסם את ההשגים המוחשיים
בחרויות לשחורים אמריקאים,
ולעשות זאת במהירות האפשרית.
על ראסטין פסחו למספר תפקידים משפיעים בשנות ה 60 וה 70,
אבל הוא מעולם לא הפסיק את האקטיביזם שלו.
בשנות ה 80,
הוא יצא פומבית כהומו, ולקח תפקיד משמעותי
בלהביא לתשומת לב את משבר האיידס עד מותו ב 1987.
ב 2013,
חמישים שנה אחרי המצעד לוושינגטון,
הנשיא ברק אובמה העניק לו לאחר מותו
את מדליית החרות הנשיאותית,
ושיבח את "הצעדה לשוויון אמיתי,
לא משנה מי אנחנו או מי אנחנו אוהבים" של ראסטין.