Teško je nastupiti posle ovog!
Pošto govorim posle ručka, plašio sam se da ćete biti pospani,
i smoreni, ali on nas je sve razbudio.
Divno.
Pa, kad su me pozvali da ovde govorim,
dali su mi temu - mikro i makro.
I mislio sam da govorim o maloj korupciji
i velikoj korupciji.
Jer, uvek govorim o korupciji.
Ali pošto sam video ovdašnju publiku,
pošto su me stimulisali i podstakli
mnogi zanimljivi ljudi ovde,
želim da promenim malo svoju temu.
Govoriću o korupciji,
ali bih voleo da, u isto vreme,
govorim o dve različite stvari.
Jedna je globalna ekonomija,
ogromna globalizovana ekonomija,
a druga je mali, veoma ograničeni
kapacitet naših tradicionalnih vlada
i internacionalnih institucija
da vode, oblikuju, pomenutu ekonomiju.
Zbog postojanja ove asimetrije,
dolazi do, u suštini,
neuspeha upravljanja.
Neuspeh upravljanja ogleda se u mnogim oblastima:
u oblasti korupcije, uništavanja životne sredine
u oblasti eksploatacije žena i dece,
u oblasti klimatskih promena,
u svim onim oblastima u kojima nam zaista treba
kapacitet za ponovnim uvođenjem
primarnosti politike
u ekonomiju
koja pokreće svet.
Mislim da je korupcija
i borba protiv korupcije,
kao i uticaj korupcije,
jedan od najinteresantnijih načina
da ilustrujem ono na šta mislim
kada kažem neuspeh upravljanja.
Jer, tvrdim da je u pitanju nedostatak globalnog uticaja
državnih aparata, državnih institucija i međunarodnih organizcija.
Nemaju dugoročni plan
za zadovoljavanje kratkoročnih interesa svojih birača,
i kratkoročnih izbornih perioda.
Zato je teško očekivati od trenutne paradigme vlasti
da nam pomogne u stvaranju boljeg sveta.
Opet, korupcija je verovatno oblast
koja najbolje ilustruje ono što mislim
kada govorim o inherentnom neuspešnom upravljanju
sa kojim smo suočeni u globalizovanoj ekonomiji.
Dozvolite mi da govorim o sopstvenom iskustvu.
Radio sam kao direktor
kancelarije Svetske banke u Najrobiju
za istočnu Afriku.
U to vreme sam primetio
da korupcija, ona velika korupcija,
sistematska korupcija
potkopava sve naše napore.
I stoga sam započeo
ne samo zaštitu
rada Svetske banke,
naših projekata i sopstvenih programa protiv korupcije,
nego sam pomislio: "Treba nam sistem
koji bi zaštitio ljude
u ovom delu sveta
od pustošenja korupcije".
Čim sam započeo ovaj posao
stigao mi je memorandum Svetske banke,
prvo iz pravne službe,
u kom su mi rekli "Nemaš dozvolu da to radiš.
Mešaš se u unutrašnje poslove zemalja partnera.
To zabranjuje povelja Svetske banke,
tako da prestani sa tim radnjama".
U međuvremenu, predsedavao sam
donatorskim skupovima, na primer,
na kojima su različiti donatori,
a mnogi od njih su voleli da budu u Najrobiju -
istina je, to je jedan od najnebezbednijih gradova na svetu,
ali su voleli da budu tu, jer su drugi gradovi
bili još neugodniji.
I na ovim donatorskim sastancima, primetio sam
da mnogo loših projekata -
koje su u prvi plan gurali
naši klijenti, vlade,
promoteri,
od kojih su mnogi bili
dobavljači sa severa -
dakle najgori projekti
bili su prvi realizovani.
Dozvolite da vam dam primer:
ogroman projekat elektrane,
300 miliona dolara,
da se izgradi upravo
jednoj od najranjivijih i najlepših,
oblasti zapadne Kenije.
I svi smo odmah zapazili
da ovaj projekat nema nikakvu ekonomsku dobit:
nije bilo klijenata, niko ne bi kupovao struju tu,
nikoga nisu zanimali irigacioni projekti.
Naprotiv, znali smo da će ovaj projekat
uništiti životnu sredinu:
uništiće obalske šume,
koje su osnov za preživljavanje nomadskih grupa,
u ovoj oblasti, grupa Samburu i Turkana.
Svi smo znali da je ovo, ne beskoristan projekat,
već potpuno štetan i užasan projekat -
da ne govorim o budućoj prezaduženosti zemlje
za ove stotine miliona dolara,
i krađi
oskudnih ekonomskih izvora
namenjenih mnogo bitnijim aktivnostima
kao što su škole, bolnice i slično.
Dakle, svi smo odbili taj projekat,
ni jedan od donatora nije bio voljan
da mu se ime poveže sa tim projektom,
a to je, ujedno, bio i prvi projekat koji je implementiran.
Dobri projekti, koje bismo mi kao zajednica donatora,
uzeli pod naše okrilje,
tim projektima su bile potrebne godine, znate,
bilo je previše izveštaja,
i vrlo često nisu uspevali.
Ali ovi loši projekti,
koji su bili apsolutno upropašćavajući - za ekonomiju
za mnoge generacije, za životnu sredinu,
za hiljade porodica koje je trebalo raseliti -
odjednom su ih odobrili
konzorcijumi banaka,
agencija dobavljača,
osiguravajućih društava -
kao u Nemačkoj, Hermes i slični -
i ponovo su se pojavljivali, vrlo, vrlo brzo,
na čelu sa mračnim savezom
između jakih elita,
u tim zemljama,
i dobavljača sa severa.
Dakle, ti dobavljači
bili su naše velike kompanije.
To su bili igrači globalnog tržišta,
koje sam pomenuo na početku.
To su bili Simensi ovog sveta
koji su dolazili iz Francuske, Ujedinjenog Kraljevstva, Japana,
iz Kanade, iz Nemačke,
i sistematski su vođeni,
sveobuhvatnom korupcijom na svim nivoima.
Ne govorimo o 50 000 dolara ovde,
ili 100 000 dolara onde ili milion dolara tamo.
Ne, govorimo o 10, 20 miliona dolara
na bankovnim računima švajcarskih banaka,
na bankovnim računima u Lihtenštajnu,
na računima predsednikovih ministara,
visokih zvaničnika u para-vladinim sektorima.
Ovo je bila realnost koju sam video,
i ne samo jedan takav projekat:
video sam, rekao bih,
za sve one godine koliko sam radio u Africi,
video sam na stotine takvih projekata.
I tako, postao sam ubeđen
da je ovakva sistemska korupcija
koja onemogućava stvaranje ekonomske politike u ovim zemljama,
glavni razlog
bede, siromaštva,
konflikata, nasilja,
očaja
u mnogim od ovih zemalja.
Danas imamo
više od milijardu ljudi ispod granice apsolutnog siromaštva,
više od milijardu ljudi
bez ispravne pijaće vode na svetu,
duplo veći broj,
više od dve milijarde ljudi
bez sanitetskog čvora i sličnog,
i bolestima koje su posledice svega,
bolesti majki i dece
smrtnost dece je veća,
od 10 miliona svake godine,
deca koja umiru pre navršene pete godine:
uzrok ovome, u ogromnoj meri,
jeste sistemska korupcija.
Dakle, zašto mi Svetska banka
nije dozvolila da radim ovaj posao?
Saznao sam kasnije
kada sam napustio Svetsku banku, usled velikog sukoba.
Razlog je što su članice Svetske banke
smatrale da je inostrani mito u redu,
uključujući i Nemačku.
U Nemačkoj, inostrani mito je dozvoljen.
Čak se odbija i od poreza.
Nije ni čudo da je većina od najvažnijih
međunarodnih poduhvata u Nemačkoj,
ali i u Francuskoj i Ujedinjenom Kraljevstvu
i Skandinaviji, svuda, bila sistematski korumpirano.
Ne svi, ali većina.
I ovo je fenomen
koji ja nazivam neuspehom vlade,
jer kada sam, onda, došao u Nemačku
i započeo malu NVO
ovde u Berlinu, u vili Borsig,
rečeno mi je: "Ne možeš zaustaviti
naše nemačke izvoznike u davanju mita,
jer ćemo izgubiti naše ugovore.
Dobiće ih Francuzi,
dobiće ih Šveđani, Japanci".
I stoga, zaista je postojala zatvorenička dilema,
što je veoma otežalo
pojedinačnim kompanijama
i pojedinačnim zemljama izvoznicama
da kažu: "Mi nećemo
nastaviti ovu smrtonosnu, katastrofalnu
naviku velikih kompanija, da podmićuju".
Dakle, evo šta ja mislim
pod strukturom vlade koja je podbacila,
jer i snažna vlada
koju imamo u Nemačkoj, relativno,
nije u mogućnosti da kaže:
"Nećemo dozvoliti našim kompanijama da daju mito u inostranstvu".
Bila im je potrebna pomoć,
i same velike kompanije
imaju ovu dilemu.
Mnoge od njih nisu želele da nude mito.
Mnoge od nemačkih kompanija, na primer,
veruju da zaista
proizvode visokokvalitetni proizvod
po dobroj ceni, tako da su vrlo kompetitivne.
One nisu toliko dobre u podmićivanju
kao što su suparničke međunarodne kompanije
ali nije im dozvoljeno
da pokažu svoje snage
zato što je svet izjeden
sistemskom korupcijom.
I zato vam sve ovo pričam:
građansko društvo je podiglo svoj glas.
Imali smo ovu malu NVO
Transparency International.
A oni su počeli da razmišljaju
o razrešavanju zatvoreničke dileme,
i mi smo razvili koncepte
grupne akcije,
u suštini privlačeći različite nadmetače
na jedno mesto,
i objašnjavajući im
koliko je zaista u njihovom interesu
da u isto vreme prestanu sa podmićivanjem,
i da skratim priču,
uspeli smo da napokon
pridobijemo Nemačku da potpiše,
zajedno sa ostalim OECD zemljama
i nekoliko drugih izvoznika,
1997. godine, konvenciju pod nadzorom
Organizacije za ekonomsku saradnju i razvoj,
koja obavezuje sve
da promene svoje zakone
i kriminaliziju inostrano podmićivanje.
(Aplauz)
Hvala vam, vidite interesantno je,
dok smo radili ovo
morali smo da radimo zajedno sa kompanijama.
Imali smo ovde u Berlinu, na Institutu Aspen u Vanzeju,
sastanke sa oko 20 glavešina u industriji,
i sa njima smo diskutovali
šta raditi po pitanju međunarodnog podmićivanja.
Na prvom sastanku - a imali smo ih tri
u periodu od dve godine.
Predsednik fon Vajczeker je, uzgred,
predsedavao prvim sastankom,
da bi otklonio strah
preduzetnicima,
koji nisu navikli da rade
sa nevladinim organizacijama.
I na prvom sastanku su svi oni rekli,
"Ovo nije mito, ovo što mi radimo. To je tamošnji običaj.
To je ono što kulture zemalja domaćina zahtevaju.
Oni to čak i podstiču."
Zapravo i danas se to govori.
Dakle, i dalje je mnogo ljudi
koji nisu ubeđeni da je neophodno zaustaviti podmićivanje.
Ali na drugom sastanku,
priznali su da to što rade u drugim zemljama,
ne bi radili ovde,
niti u Nemačkoj, ni u Ujedinjenom Kraljevstvu, ni drugde.
Kabinetski ministri su ovo izjavili.
A na poslednjem sastanku u Institutu Aspen,
svi su potpisali otvoreno pismo
vladi premijera Kola, premijera u tom periodu,
zahtevajući da učestvuju u OECD konvenciji.
I ovo je, po mom mišljenju,
primer "meke" snage,
jer smo uspeli da ih ubedimo
da moraju da se slože sa nama,
U vidu smo imali dugoročnu perspektivu.
Imali smo širi, geografski mnogo širi,
ustavni poredak koji smo pokušavali da odbranimo.
I zato je zakon promenjen.
Zbog toga je Simens danas u problemu u kom jeste
i zbog toga je i MIN u problemu.
U nekim drugim zemljama, OECD konvencija
još uvek nije u potpunosti primenjena.
I opet, građansko društvo
stoji za vratom vladama.
U Londonu, na primer,
BAE je uspela da se izvuče
iz ogromnog korupcijskog slučaja,
koji je gonila Kancelarija protiv ozbiljnih prevara,
100 miliona funti,
svake godine, proteklih deset godina,
davano je jednom određenom funkcioneru jedne određene prijateljske zemlje
koji je od tog novca kupio
vojnu opremu vrednu 44 milijarde funti.
Ovaj slučaj se ne tereti u Ujedinjenom Kraljevstvu.
Zašto? Zato što ovo smatraju
suprotno bezbednosnim interesima
naroda Ujedinjenog Kraljevstva.
Građansko društvo je uporno, građansko društvo
pokušava da nađe rešenje ovog problema,
kako u Ujedinjenom Kraljevstvu,
tako i u Japanu, a to nije dovoljno dobro podržano,
i tako dalje.
U Nemačkoj, trudimo se
da ratifikujemo konvenciju UN,
a to je konvencija koja je usledila.
Mi, u Nemačkoj, je nismo ratifikovali.
Zašto? Zato što bi nas to obavezalo
da kriminalizujemo korupciju poslanika.
U Nemačkoj, imamo sistem
koji ne dozvoljava da podmitiš državnog službenika,
ali smeš da podmitiš poslanika.
Ovo je dozvoljeno u nemačkom zakonodavstvu,
i članovi našeg Parlamenta ne žele da to menjaju,
i to je razlog zašto ne potpisuju
konvenciju UN protiv inostranog podmićivanja -
jedna smo od vrlo retkih zemalja
koje zagovaraju poštene i dobre vlade širom sveta,
ali ne ratifikuju konvenciju,
koju smo uspeli da uvedemo u zakonodavstvo
sa preko 160 zemalja širom sveta.
Vidim da mi vreme ističe.
Dozvolite da samo pokušam
da izvedem neke zaključke iz ovoga što se zbilo.
Verujem da smo uspeli da postignemo
u borbi protiv korupcije,
ono što se može postići
u drugim oblastima neuspelih vlada.
Do sada, Ujedinjene nacije
u potpunosti su na našoj strani.
Svetska banka se pretvorila iz Savla u Pavla,
pod Volfensonom, postali su, rekao bih,
najjača anti-korupcijska agencija na svetu.
Većina velikih kompanija
sada su potpuno ubeđene
da moraju primeniti
veoma jaka pravila
protiv podmićivanja i sličnog.
A ovo je moguće, jer građansko društvo
zajedno sa kompanijama
i vladama
analizira problem
i pronalazi rešenja,
implementira reforme
i kasnije, prati delovanje reformi.
Naravno, ukoliko organizacije građanskog društva
žele da imaju ovu ulogu,
moraju dorasti ovakvoj odgovornosti.
Nisu sve organizacije civilnog društva dobre.
Kju kluks klan je nevladina organizacija.
Dakle, moramo biti obazrivi
da građansko društvo
mora samo sebe oblikovati.
Moraju imati mnogo
transparentnije finansijsko poslovanje.
Moraju imati participatorno upravljanje
u mnogim organizacijama civilnog društva.
Lideri građanskih inicijativa moraju imati dosta kompetencija.
Zato smo napravili školu upravljanja
i Centar za građansko društvo, ovde u Berlinu,
zato što verujemo da većina naših obrazovnih
i istraživačkih institucija u Nemačkoj
i kontinentalnoj oblasti Evrope,
još uvek ne obraća dovoljno pažnje
na osnaživanje građanskog društva
i edukovanje lidera građanskog društva.
Ali ono što vam govorim iz ličnog i veoma praktičnog, iskustva:
ukoliko građansko društvo dobro obavi svoj posao
i uključi druge aktere -
posebno vlade,
vlade i njihove međunarodne institucije,
ali i velike međunarodne igrače,
posebno one koji su se već posvetili
korporativnoj društvenoj odgovornosti -
onda u ovom magičnom trouglu
između građanskog društva,
vlade i privatnog sektora,
postoji ogromna šansa
za sve nas, da kreiramo bolji svet.
Hvala vam. (Aplauz)