Október vége volt, Ausztriában, a hegyek között.
Tanulmányi kiránduláson voltunk zürichi építészhallgatóimmal.
Amikor megérkeztünk az egyik magas völgybe,
azzal leptem meg őket, hogy nincs szállás foglalva éjszakára,
sem szálloda, sem kunyhó.
Nem tévedésből.
Teljesen szándékosan.
Az volt a feladat, hogy abból építsünk menedéket magunknak, amit találunk.
Túléltük mindannyian.
Hideg volt, tényleg nagyon kemény hideg.
Nagyszerű lehetőséget adott annak megtapasztalására,
hogy a természet sok ingyenes forrással szolgál,
csak észre kell vennünk ezeket,
és leleményesen kell felhasználnunk.
Voltam már ilyen helyzetben.
Körülbelül 13 éve építészhallgatóként Bangladesbe mentem,
egy távoli faluba – a neve Rudrapur – , hogy szakdolgozatom részeként
megtervezzek és felépítsek egy iskolát.
Éltem már korábban is itt, 19 évesen önkéntesként a Dipshikhánál:
ez egy vidékfejlesztéssel foglalkozó bangladesi civil szervezet.
Megtanultam tőlük,
hogy a fenntartható fejlődés legfenntarthatóbb stratégiája
saját forrásaink és lehetőségeink becsben tartása és felhasználása,
függetlennek kell maradni a külső tényezőktől.
Próbáltam ezt tenni az épületeimmel is.
Nem kellett messze mennem, hogy megfelelő építőanyagot találjak
az iskolám számára.
Ott volt a lábunk alatt:
sár, föld, vályog, agyag – mindegy, hogyan nevezzük –,
és bambusz, ami mindenütt megterem.
Banglades távoli vidékein ritkán van áram,
de nekünk nem is kellett.
Volt emberi erőnk,
és az emberek örültek, hogy dolgozhattak.
Az eszközök, az más kérdés.
Ott voltak ezek a fickók,
a bivalyok.
Próbáltuk marhákkal is,
de érdekes: azok túl intelligensek.
Mindig a korábbi lábnyomaikba léptek.
Nem tudták összedolgozni a fal alapanyagait,
(Nevetés)
az agyagot, a szalmát és a homokot.
Leszámítva egy kis tanácsadó csapatot,
pl. Eike Roswagot, aki a megvalósításban segített,
és kosárfonó unokatestvéremet, Emmanuelt,
mindent a falu mesterei építettek.
Ez a METI iskola hat hónapnyi építkezés után.
(Taps)
Köszönöm.
(Taps)
Földből készült főfalak, – ezek tartják valójában az iskolát – ,
és nagy bambusz szerkezetek, amelyek a fényt biztosítják.
Ez a földszinti tanterem.
Mellette kuckók vannak,
ide lehet befészkelődni olvasáshoz, egyéni munkához,
meditálni, játszani...
És ez az emeleti tanterem.
Minden gyerek felírta a nevét bengáli írással az ajtóra,
de nem csak felírták, hanem segítettek is az iskola építésében.
Biztosan mindannyiuk kezében volt már sár vagy agyag.
Csodálatos a tapintása. Imádom.
A gyerekek is szerették.
El tudják képzelni, mit érez egy kislány vagy kisfiú,
vagy egy analfabéta napszámos, amint ott áll az iskola előtt,
azzal a tudattal, hogy ezt ő építette
közönséges bambuszból és a lába alatt heverő földből,
a puszta kezével?
Hallatlan mértékben emeli az emberek és a közösség
önbecsülését és önbizalmát.
Az alapanyagot is megtanulják megbecsülni.
A sár különösen alulértékelt.
Ha a sárra gondolunk, a kosz jut eszünkbe,
hogy csúnya és nem tartós.
Változtatni akarok ezen a képen.
Ez már a tizenegyedik esős évszak az iskola életében,
tényleg durva, vízszintes monszun esők áztatták,
a falak mégis szilárdan állnak.
(Taps)
Szóval, miként működik ez?
Első szabály a jó alapozás, ami a faltól elszigeteli a föld nedvességét.
A második: a jó tető, ami felülről védi.
A harmadik: az erózió fékentartása.
A sárból készült falaknál fontos csillapítani a lefolyó víz sebességét,
hogy az esővíz ne tudjon gyorsan lefolyni,
erre a bambuszszálak vagy a kövek,
vagy a sárral kevert szalma jelenthetnek megoldást,
ahogyan a dombnak is fákra vagy sziklákra van szüksége, hogy a víz le ne mossa.
Ez is ugyanúgy működik.
Folyton kérdik tőlem, hogy teszek-e cementet a sárhoz,
erre a válaszom az, hogy nem.
Nincs erősítés, sem bevonat ezeken a falakon,
csupán az alapban.
Ez a fal közelről,
tíz esős évszak után,
és ahogy egy kicsit én is öregedtem,
a falon is megjelent néhány barázda.
Az élek már nem olyan élesek, mint korábban,
de még mindig egész jól néz ki,
és ha javításra szorul,
tényleg nagyon könnyű megcsinálni.
Csak fogjuk a letört részt,
megnedvesítjük, és visszatesszük a falra,
épp olyan lesz, mint korábban volt.
Bárcsak rajtam is így működne!
(Nevetés)
És ami még nagyszerű,
ha egy vályogfalra már nincs szükség,
mehet vissza a földbe, ahonnan vétetett,
kert lesz belőle,
vagy újrahasznosítják, anélkül, hogy veszített volna a minőségéből.
Semmi más anyag nem képes erre.
Ettől olyan előnyös a vályog környezetvédelmi szempontból.
Mi a helyzet a fenntarthatósággal, gazdasági értelemben?
Amikor építettük az iskolát,
gyakorlatilag ott éltem az építkezés helyszínén,
esténként eljártam a munkásokkal a piacra,
és láthattam, hogyan költik el a pénzüket.
Vettek zöldséget a szomszédaiktól,
levágatták a hajukat, új inget csináltattak a szabóval.
És mert az építkezés költségvetésének nagy részét
a mesteremberekre költötték,
az iskola nem csupán egy épület volt,
hanem a helyi fejlődés katalizátora lett,
aminek nagyon örültem.
Ha cementből és vasból terveztem volna az iskolát,
a pénz kikerült volna a közösségből, és nem a családokhoz jutott volna.
(Taps)
Az építés költségvetése akkor 35 ezer euró volt –
ma alighanem a kétszeresébe kerülne –
ez rengeteg pénzt jelent a területnek,
főleg, mert ez a pénz a közösségben fejti ki hatását,
nem a tőzsdén,
és gyorsan forog.
Tehát amikor gazdasági értelemben kerül szóba a projektem fenntarthatósága,
a fő kérdés számomra, hogy kié lesz a nyereség.
Tegye fel a kezét, aki élt már valamennyit
vályogházban!
Chris Anderson, nem látom a kezed!
(Nevetés)
Ön? Rendben.
Hát igen.
Alig ismerjük,
pedig kb. hárommilliárd ember a bolygón
ilyen házakban él.
A föld hagyományos építőanyag
úgy Európában, mint Afrikában.
Furcsa módon
a sarat nem tartják arra érdemesnek, hogy az egyetemeken tanulmányozzák...
ezért elvittem a Harvardra,
(Nevetés)
pontosan 60 tonnányi agyagot, egyenesen
az építész kar főbejárata elé.
A hallgatók és az egész kar felgyűrte az inge ujját,
összesarazta kezét,
és barátságos közösségi térré alakította át az utcára néző oldalt.
Gyerekek másszák meg az építményt,
a rámpát görkorcsolyázók használják,
diákok töltik ott az ebédszünetet.
Különösen jó volt látni, hogy hányan megtapogatják a falat,
pedig általában nem szoktuk körüljárni a várost falakat simogatva.
(Nevetés)
Persze ez a fal csak egy kisebb projekt,
de az épület-tudatosság és a nevelés szempontjából
olyan, mint egy akupunktúrás pont.
Tény, hogy egyre több országban nem engednek már
földből építeni tehertartó építményeket,
noha hagyományosak, és már évszázadok óta állnak ilyenek.
Nem azért, mert gyenge az anyaguk,
hanem mert nincsenek építészek és mérnökök,
akik tudnának bánni ezzel az anyaggal.
Tehát nagy szükség van az oktatásra
minden szinten: szakmunkások, mérnökök,
építészek részére egyaránt.
Ugyanilyen fontos a technológia fejlesztése,
például az előregyártott elemeké, amikkel munkatársam, Martin Rauch foglalkozott.
Ő osztrák művész, és a földből készülő struktúrák szakembere.
eljárásokat dolgozott ki döngöltföld-elemekre,
olyan döngöltföld-elemek előregyártására,
amelyek már tartalmazzák a szigetelést, a fal fűtését és hűtését,
és mindenféle olyan elektromos szerelvényt,
amit egy többszintes épületbe be lehet építeni.
Ez azért fontos, hogy nagy kapacitással
és gyorsabban dolgozzunk,
ahogyan Svájcban a Ricola Herb Center építkezésén is.
És végül, jó építési programokra is szükségünk van,
amelyek bebizonyítják, hogy ősi anyagokból is építkezhetünk
nagyon is korszerű módon.
Nem érdekes, milyen régi az anyag,
az számít csak, hogy milyen kreatívan tudjuk ma használni.
Ez itt például a három hostel,
amit Kínában építtettem a Baoxi nevű faluban,
busszal körülbelül hat órányira van Shanghaitól.
Kívül bambuszfonatok alkotják,
belső magja pedig kő és döngölt föld.
Hagyományos építőanyagok.
A Kínai Nagy Fal is jórészt
döngölt földből épült,
de betonnal pótolják.
Gyorsan zajlik ez a folyamat.
Pár éven belül
Kína több cementet használ el, mint az Egyesült Államok
az egész 20. században.
A természetes építőanyagok lecserélésének folyamata
olyan anyagokkal,
amelyek előállítása sok energiát igényel,
és rengeteg széndioxid-kibocsátással jár,
egyértelműen hozzájárul a klímaváltozáshoz.
Van más választásunk: az agyag, a kő,
a faanyag, a bambusz és a föld
mindenféle célra megfelel.
Ez itt például egy irodaépület,
amit mi építettünk az Omicron Electronics Austriának.
Az agyag nemcsak bolygónknak, de az emberi testnek is egészséges.
Közönséges anyag,
ami mégis high-tech szinten teljesít.
A földből készült falak természetes módon szabályozzák a páratartalmat,
így biztonságban tartják a nagyon érzékeny eszközöket.
Ez a fal az én otthonomban van,
ez a mi párásítónk.
Imádjuk ezt a hat tonnányi sarat otthon,
és nem csak azért, mert egészséges és fenntartható.
Ősi melegsége mélyen megérint.
Nagy álmom, hogy felhőkarcolót építsek agyagból, Manhattan közepén.
(Nevetés)
Tényleg.
(Taps)
Nem is olyan bolondság ez,
ha a jemeni agyagtégla-városra, Sibámra gondolunk,
amit a 16. században építettek,
és már 500 éve áll.
Ami akkor lehetséges volt, ma is lehetséges,
és hozzáigazíthatjuk minden technikai tudásunkat
ehhez az ősi anyaghoz,
hogy kielégítse az összes igényünket és álmunkat.
Körülöttünk és közvetlenül a lábunk alatt
csodálatos természetes
építőanyagok vannak.
Használjuk tehát őket!
Meg vagyok győződve róla,
hogy otthonaink, munkahelyeink, városaink
egészségesebbek, fenntarthatóbbak
emberibbek
és gyönyörűek lesznek.
Köszönöm.
(Taps)