אני מאמין שלכולנו ניתנים החיים רק פעם אחת.
עבורנו, ברי מזל שבכלל נולדנו,
אלה חיים שיש למצות,
חיים שיש לנצל אותם לטובה,
וחיים ששווה להאריך בבריאות טובה.
בגיל צעיר מאוד,
אנחנו מניחים שהורינו וסבינו,
וכל הקרובים אלינו יהיו בסביבה לנצח;
אבל אז אנחנו מגלים שזה לא נכון.
אני זוכר בבירור את בתי מדלן
- הנה היא - כשהיא היתה בת ארבע.
השכבתי אותה לישון והיא אמרה,
"אבא, אתה תמיד תהיה בסביבה להגן עליי?"
זה כמעט מעלה בי דמעות עכשיו:
אני חושב שכל הורה מבין את ההרגשה.
ואני אמרתי לה - הייתי חייב להיות ישר - אמרתי,
"אני מצטער. יום אחד, כמו כולם, אני אזדקן ואמות."
ראיתי איך עיניה מתמלאות בדמעות, והיא נתנה לי חיבוק גדול.
אבל אז אמרתי לה - את מה שכנראה כולנו אומרים לילדים שלנו
שזה, "פשוט אל תחשבי על זה,"
וזה מה שהיה.
(צחוק)
אבל הנה הרעיון הגדול שלי: אני חושב שכולנו עושים את זה,
כולנו מנסים לשכוח את האמת הזו.
באופן אירוני, אני מאמין שזה מונע מאיתנו
מלהגשים את החיים שהיינו יכולים לחיות.
סבתא שלי, ורה,
היא אישה מדהימה:
היא הצילה חיים במלחמת העולם השנייה;
היא ברחה מרדיפות בהונגריה ומצאה מקלט באוסטרליה;
היה לה חוש הומור נהדר, אהבה לחיים;
והיא הקדישה זמן רב לגדל אותי;
והיא אף פעם לא רצתה שאקרא לה סבתא -
רק ורה - כי היא שנאה את רעיון ההזדקנות.
אבל מאז, ראיתי כיצד היא מזדקנת.
היא ראתה בעצמה כיצד היא מזדקנת, והיתה מתנצלת בפני על כך.
לפני כמה חודשים, שמעתי
שהיא נפלה בדירה שלה, ושברה את עצם הירך.
היא אושפזה בבית חולים.
ניתחו אותה.
הלב שלה הפסיק לפעום בזמן הניתוח.
הגעתי לסידני עם בני, בן, בן חמש, כדי להיפרד ממנה.
היא היתה שם, רק הקליפה של האישה שהיא היתה פעם.
היא הוזנה בצינור שנכנס דרך האף.
היא בקושי ידעה מי הוא מי.
ואני חשבתי, "הדבר הזה שנקרא הזדקנות - למה אנחנו לא מתכוננים לקרב נגדו?"
(צחוק)
האישה הזאת שהיתה מלאת מרץ, התדרדרה למצב הזה; זה מדהים.
זה רק הסיפור שלי,
אבל הוא מתרחש בכל יום, בכל המשפחות.
זה בהחלט איננו מקרה בודד.
למעשה, אני לא רוצה לדכא אתכם,
אבל זה, או משהו דומה, יקרה לכל האנשים האהובים עלינו
כולל אותנו.
זה בעצם התסריט של המקרה הטוב ביותר.
אז למה אנחנו לא פועלים יותר בנושא?
אני חושב שכולנו יודעים שהזדקנות היא נושא חשוב.
למשל, ארגון הבריאות העולמי פרסם לאחרונה דו"ח,
דו"ח של 32 עמודים שאומר
שהזדקנות היא אחת הבעיות הקשות של הדור שלנו.
אם לא נעשה משהו כדי להבטיח שהזקנים ימשיכו להיות בריאים ויצרניים,
המחיר עומד לרסק את התשתיות הלאומיות.
דרך החיים שלנו, הכלכלות שלנו, עומדים להתמוטט.
זה מה שאומרות הממשלות.
אבל מה שאתם אולי לא יודעים
זה ששבריר מאחוז אחד של כל המחקר הרפואי,
מוקדש להבנה של גורמי ההזדקנות,
ואף פחות מזה מוקדש לניסיון לעשות משהו בנושא.
וזו, עבורי, חידה גדולה.
מה שקורה לדעתי זה שאנחנו פשוט לא אוהבים לחשוב על זה.
זה מאוד מוזר למען האמת.
שמתי לב שרבים מכם צחקקו כשהציגו אותי.
אני חושב שאנחנו מטבענו ממש לא רוצים לדבר על זה.
אנחנו חשים לא בנוח, נבוכים
כשמדברים על הארכת תוחלת החיים או עיכוב ההזדקנות.
עבור הרבה אנשים, זה אפילו נחשב לחילול הקודש.
פעם התווכחתי ברדיו עם היועץ לביואתיקה של הנשיא ג'ורג' וו. בוש.
הוא ציין בפני המאזינים, ובפניי, שהזדקנות היא טבעית.
היא חלק מדרך החיים שלנו.
למעשה, היא הופכת את החיים לראויים.
איזה אוסף של שטויות.
(צחוק)
אלצהיימר, מחלות לב, סרטן - כל אלה הם טבעיים;
ואנחנו עושים כל שביכולתנו כדי למנוע ולהאט את המחלות האלה.
תשעים ותשעה אחוזים מן המחקר הרפואי
מוקדשים לניסיון להאט את המחלות האלה,
שלמעשה, רק חלק קטן מאיתנו יסבלו מהן;
בעוד שהזדקנות, עם קצת מזל, תשפיע על כולנו.
אז אתם עשויים לשאול, "למה שלא נמשיך את מה שאנחנו עושים?
למה שלא פשוט נחקור מחלות בנפרד?"
זה מה שתמיד עשינו. זה הולך די טוב.
אבל מה שאתם אולי לא יודעים
זה שקצב ההזדקנות
למעשה פוחת.
הכוונה שלי בזה
היא שאנחנו מפתחים תרופות רבות שמטפלות בחלק מסוים של הגוף,
נגיד הלב - אנחנו מאוד טובים בשמירה על בריאות הלב -
אבל המוח שלנו עדיין מזדקן.
אז אחנו נותרים עם
- אם להשתמש בדוגמה של סבתא שלי -
אומה של זקנים שהלב שלהם עובד היטב, למשל,
אבל המוח שלהם לא מתפקד יותר.
וזו בעיה רצינית עבור שירותי הרפואה.
זה מאוד, מאוד יקר.
מה שאנחנו צריכים זה תרופות
שישמרו על כל חלקי הגוף שלנו במצב טוב באותו זמן.
אם נתקן רק חלק אחד בגוף,
הבעיה היא שחלק אחר יתקלקל:
אנחנו רק מחליפים מחלה אחת באחרת.
אני לא חושב שזו הדרך הנכונה להתמודד עם הנושא.
אם תסתכלו בגרף הזה, הוא ממחיש את העניין.
תמיד מלמדים אותנו
שהתרופות שלנו מבטיחות שנהיה בריאים לזמן ארוך יותר.
זה לא נכון.
הביטו בתרשים.
הזמן שאנחנו חיים בבריאות טובה
יורד למעשה, במונחים של אחוזים.
אין פלא שעלות שירותי הבריאות גדלה.
מה שאנחנו צריכים, כמובן, זה להיות בריאים לזמן רב יותר.
אני לא מדבר על לחיות עד גיל 500.
אני רואה ציטוטים כאלה בתקשורת לפעמים.
אני מדבר
על היכולת לחיות עד לגילאי 90 ו-100 בבריאות טובה,
ללא הסבל שעבר על סבתא שלי.
רבים מאיתנו יעברו את זה
אלא אם נעשה משהו בנוגע לגורם הבסיסי של הזדקנות.
לדעתי זו הבעיה הגדולה ביותר של זמננו.
אני רוצה לספר לכם קצת על העבודה שעשיתי,
ואיך אני חושב שאפשר לטפל בגורם הבסיסי של ההזדקנות.
כשהייתי בשנות העשרים שלי סיימתי דוקטורט בסידני,
ונסעתי לבוסטון למקום שנקרא MIT
כדי לחקור מדוע תאי שמרים,
כמו השמרים שבהם אנחנו משתמשים להכנת לחם ובירה,
מדוע הם מזדקנים -
כי חשבתי שאם לא נצליח לפענח איך זה מתרחש בשמרים,
אין שום תקווה שנצליח להבין מדוע אנחנו מזדקנים.
למזלי, הצלחתי.
ועל אף שהיו מבקרים לגישה הזאת,
מבקרים שהיו אפילו זוכי פרס נובל שאמרו לי,
"זו לא הדרך לטפל בהזדקנות. לתאי שמרים לא צומח שיער לבן.
הם לא מקבלים מחלות לב, הם לא מקבלים סרטן."
אבל אני התעלמתי מהם, למזלי.
הייתי די תמים, למרבה המזל.
ובשנים הבאות, מה שגילתה הקבוצה שלנו
הוא שתאי השמרים אכן מזדקנים.
ואחת הסיבות
היא שהגנים שלהם מתחילים להידלק ככל שהם מתבגרים.
מה שאני מתכוון לומר זה --
שבכל תא יש מספר קבוע של גנים; כולנו יודעים את זה.
בכל אחד מהתאים שלכם: אותו מספר של גנים,
אבל לא כולם פועלים באותו זמן.
הם צריכים להידלק ולהיכבות
ולדעת איזה סוג תא נמצא בכבד ואיזה סוג תא נמצא במוח.
מה שגילינו הוא שבתאי השמרים, ככל שהם מזדקנים, אחרי בערך שבוע,
כל הגנים התחילו לפעול, והם מתו.
עכשיו יכולנו למצוא גנים
שיכולים להאט את התהליך הזה.
יכולנו למצוא גנים שיכבו את הגנים הסוררים וישתיקו אותם.
זה הוביל לתגלית של גן אריכות הימים, שנקרא סיר2.
פירוש השם הוא רגולטור משקיט מידע מס' 2.
בשנת 1999 פתחנו מעבדה חדשה בבית הספר לרפואה של הרווארד.
הייתי בן 29, וחשבתי שאני יכול לשנות את העולם.
זה היה מרגש מאוד.
מהר מאוד גילינו שיש בגופנו שבעה גנים המעורבים באריכות ימים.
קראנו להם סירטואינים.
הסירטואינים הפכו לתחום מוביל במדע.
יש כיום אלפי מאמרים העוסקים בהם.
מה שלמדנו
זה שנראה שהם מגינים על גופנו מפני מחלות הזיקנה.
למשל, אם נכניס עותקים נוספים של הגנים האלה
לשמרים, לתולעים, לזבובים או לעכברים -
מצבם משתפר.
למעשה, ברוב המקרים, הם חיים זמן רב יותר במצב בריאותי טוב.
אז מה שצריך לעשות זה למצוא דרכים
לשנות את הגנים האלה, להפוך אותם לפעילים יותר.
ובדרך זו אולי נוכל לעכב
את כל המחלות שמהן אנו סובלים ככל שאנחנו מזדקנים,
ואולי אפילו להפוך את תהליך ההזדקנות.
תנו לי להסביר מה הסירטואינים עושים בגופנו.
למזלי הרב,
האנשים בטד-אקס עזרו לי להכין כמה סרטונים.
יש רעיון חדש בנוגע להזדקנות:
והוא שככל שאנחנו מתבגרים,
גנים כבים ונדלקים בדרך הלא נכונה.
אז כאשר אנחנו צעירים, מתנגנת לה סימפוניה נפלאה;
אבל ככל שמתבגרים, כלי הנגינה,
התזמורת, מתחילים לזייף ולחבל בתהליך.
אם נעשה זום לתוך התא, תראו את הכרומוזום.
אם נפרוש את הכרומוזום,
זה הדנ"א, מלופף, בצבע אפור.
הכתמים הוורודים הם חלבונים שנקראים היסטונים.
שבתוכם ארוז הדנ"א.
צבע אדום פירושו שהגן כבוי.
הבעיה בהזדקנות היא
שכימיקלים נדבקים להיסטונים,
ומדליקים את הגנים,
וזה הפירוש של האורות הירוקים.
הגן הזה שצריך להיות כבוי במוחה של סבתא שלי
נדלק עכשיו,
וזה דבר נורא.
אם הגן הזה היה במקרה הגן שאומר לכבד להיות תא כבד,
ועכשיו הוא מופעל במוח,
אתם יכולים לדמיין מה הבעיה.
וזה מה שאנחנו חושבים שעומד מאחורי חלק גדול מתהליך ההזדקנות.
זה מעלה אפשרות חשובה מאוד.
בעבר חשבנו שמוטציות, כלומר שינויים בלתי הפיכים בדנ"א,
הן שגורמות להזדקנות;
אבל למעשה, אם מדובר בזה - מה שאנחנו קוראים שינוי אפיגנטי -
זה הפיך.
אני אראה לכם איך אפשר להפוך את התהליך.
הסירטואינים האלה יוצרים חלבונים שאני אציג באמצעות ציור.
זה יראה דומה לפאקמן.
מה שחלבוני הסירטואינים עושים בגופנו
זה לקצוץ את קבוצות הכימיקלים האלה.
ועכשיו הגן שפעל באדם הזקן - הירוק -
חוזר למצב כבוי.
וזה מה שהסירטואינים עושים בגופנו ברגעים אלה.
הם פועלים באופן טבעי כשאנחנו לא אוכלים וכשאנחנו מתעמלים.
ואם אנחנו אוכלים המבורגר גדול, אנחנו מכבים אותם שוב.
זה לא טוב.
אז מה שרצינו לעשות זה למצוא דרך להפעיל את המערכת הזאת,
למצוא מולקולה שאפשר לקחת בצורת גלולה
ולהפעיל את אנזימי הסירטואינים,
ובכך לקצוץ את קבוצות הכימיקלים,
למנוע את מחלות הזיקנה ולשמור על בריאות הגוף כולו.
יום אחד אולי אפילו נוכל, בתאוריה, להחזיר לאחור היבטים של הזיקנה.
כמו שאמרתי, הייתי בבוסטון והדברים האלה נראו מעניינים מאוד.
הקמתי חברה שהיתה מבוססת על התגלית
שיש מולקולות שיכולות להפעיל את האנזימים האלה.
אחת מהן, שמצאנו לפני עשר שנים ושקיבלה הרבה תשומת לב תקשורתית,
מקורה ביין אדום.
קוראים לה רסברטרול.
אל תבקשו ממני לומר את זה שוב - זו מילה קשה, רסברטרול.
אז רסברטרול
(צחוק)
כמו שבטח שמעתם,
נמצאת ביין אדום.
עכשיו, הבעיה עם זה היא
שתצטרכו לשתות בערך 100 כוסות יין אדום ביום.
(צחוק)
לא, אני לא ממליץ על כך.
(צחוק)
אל תעשו את זה.
(צחוק)
אבל מה שהיינו צריכים זו תרופה שתעשה את זה.
משהו יעיל יותר, חזק יותר מרסברטרול.
החברה גייסה הרבה כסף,
כדי לחפש מולקולות טובות יותר מרסברטרול.
הם מצאו כמה שהיו חזקות פי 100 יותר מהמולקולה של היין האדום.
הם נתנו אותן לבעלי חיים.
והחיות האלה - אני מדבר על עכברים - היו הרבה יותר בריאים.
הם לא פיתחו מחלות לב.
הם היו מוגנים מפני אלצהיימר. הם היו מוגנים מפני סרטן.
זה היה מרגש מאוד.
החברה אף התחילה ניסויים בבני אדם, והיה נראה שהמולקולות בטוחות.
וכבר היו רמזים, רמזים קטנים,
שהמולקולות האלה פועלות באותו האופן כמו רסברטרול
כדי למנוע את מחלות הזיקנה.
אז בנקודה הזאת, הכל נראה מעולה.
חשבתי, "העולם עומד להשתנות עוד בימי חיי.
אין מה לדאוג. זה יצליח."
ואז הכל התמוטט.
מה שקרה זה שלפני כמה שנים,
חברת התרופות הגדולה בעולם פרסמה מאמר מדעי שטען
שהמדע הזה שגוי, שגוי לגמרי -
שרסברטרול לא פועל על החלבונים האלה.
למעשה, קבוצה אחרת אמרה שלסירטואינים אין שום קשר להזדקנות.
זו היתה תקופה מדכאת מאוד בחיי.
קיבלתי אימיילים ממדענים מובילים ששלחו לי ניחומים.
הניסויים הרפואיים הושעו.
חשבתי שאכזבתי את המעבדה שלי. חשבתי שאכזבתי את אוסטרליה.
חשבתי שאכזבתי את העולם כולו.
והיו ימים שבהם פשוט רציתי להפסיק להיות מדען.
אבל החדשות הטובות, הצד החיובי,
היה שזה גרם לנו ללכת ולנסות להבין באמת
איך למעשה הרסברטרול והתרופות הסינטטיות האחרות פועלות.
אספתי קבוצה של מדענים - היינו בערך 30 אנשים -
והתחלנו לעבוד כדי לגלות את האמת.
ומה שגילינו
זה שרסברטרול דווקא כן נקשר לאותו פאקמן,
נדבק לו על הגב, וגורם לו לאכול מהר יותר.
כך הם פועלים. היינו מופתעים.
לא קלטנו
שרסברטרול והתרופות האחרות עובדות באותו אופן, אבל זה נכון.
זה היה מדהים.
אז הניסויים הרפואיים חודשו,
ואני מלא תקווה שיום אחד - אני מקווה, לא בעתיד הרחוק מדי -
יהיו תרופות שנוכל לקחת, נגיד גלולה קטנה
- יש לי כאן דוגמה של איך זה עשוי להיראות -
נוכל לקחת גלולה כזאת יחד עם ארוחת הבוקר
וזה יעכב את מחלות הזיקנה לגיל מאוחר בהרבה
וישמור עלינו בריאים ומתפקדים.
אני מצפה ליום שבו זה יקרה, וכשהוא יגיע,
אני מאמין שאנחנו נסתכל על התקופה הנוכחית,
כמו שאנחנו מסתכלים על אנשים מלפני 100 שנה
כשאנשים היו מתים מפצע שהזדהם,
שבימים ההם, כמו שאתם יודעים, היה דבר טבעי לחלוטין.
אני לא רק חושב שיש לנו את הזכות להשתמש בטכנולוגיה החדשה הזאת,
כדי לעזור לעצמנו ולקרובים אלינו;
אני מאמין שזוהי חובתנו, מבחינה כלכלית ומוסרית.
ואם אתם לא מאמינים לי, תשאלו כל ילד בן ארבע.
(צחוק)
תודה רבה לכם.
(מחיאות כפיים)