Živimo u ogromnom svemiru, na maloj vlažnoj planeti,
gde su, pre više milijardi godina,
jednoćelijski organizmi evoluirali od istih elemenata
koje je imala neživa materija oko njih,
razmnožili se se i raširili u neverovatan spektar složenih živih oblika.
Nad svim ovim - živim i neživim, mikroskopskim i kosmičkim -
vladaju matematički zakoni sa naizgled proizvoljnim konstantama.
To otvara pitanje:
ako svemirom potpuno upravljaju ovi zakoni,
zar ne bi dovoljno jak računar mogao da ga tačno simulira?
Ne bi li naša stvarnost mogla biti precizno isplanirana simulacija
koju je postavila mnogo razvijenija civilizacija?
Ova ideja može zvučati kao naučna fantastika,
ali je bila predmet ozbiljnih istraživanja.
Filozof Nik Bostrom je izneo uverljiv argument
da najverovatnije živimo u simulaciji,
a neki naučnici takođe smatraju da je to moguće.
Ovi naučnici su počeli da razmišljaju o eksperimentalnim testovima
kako bi otkrili da li je naš svemir simulacija.
Postoje pretpostavke vezane za to šta bi mogla biti ograničenja simulacije,
i kako bi ova ograničenja mogla uzrokovati prepoznatljive znakove u svetu.
Gde bismo mogli tražiti ove greške?
Jedna ideja je da bi, dok simulacija radi,
vremenom mogla da nakupi greške.
Kako bi ispravili ove greške,
simulatori bi mogli da prilagode konstante prirodnim zakonima.
Ove promene bi mogle da budu sićušne -
recimo, neke konstante koje smo izmerili sa preciznošću do milionitih delova
su decenijama nepromenljive,
što znači da bi svaka promena morala da bude još manjeg opsega.
Ali kako postajemo sve precizniji u merenjima ovih konstanti,
mogli bismo uvideti male promene tokom vremena.
Druga moguća tačka za ispitivanje
dolazi iz koncepta da ograničena računarska snaga,
ma koliko velika, ne može simulirati beskonačnost.
Ako su prostor i vreme stalni,
onda čak i najmanji deo svemira ima svoju beskonačnu tačku,
čime postaje nemoguće da se simuliše sa ograničenom računarskom snagom.
Znači da bi simulacija morala da predstavlja prostor i vreme u delićima.
Oni bi bili gotovo nepojmljivo mali,
ali možda bismo mogli da ih potražimo
koristeći subatomske čestice u ispitivanju.
Osnovni princip je: što je nešto manje,
to je osetljivije na poremećaje -
uporedite naletanje na rupu kada vozite skejtbord i kada ste u kamionu.
Svaka jedinica u prostoru-vremenu bi bila toliko mala
da bi većina stvari putovala kroz nju bez ometanja -
ne samo predmeti dovoljno veliki da budu vidljivi golim okom,
nego i molekuli, atomi, pa čak i elektroni
i većina ostalih subatomskih čestica koje smo otkrili.
Ako otkrijemo sićušnu jedinicu u prostoru i vremenu
ili promenljivu konstantu u prirodnom zakonu,
da li bi to potvrdilo da je svemir simulacija?
Ne, to bi bio samo prvi od brojnih koraka.
Moglo bi da postoji drugo objašnjenje za svako od ovih otkrića.
Mnogo više dokaza je potrebno da bi se potvrdila teorija simulacije
kao radna teorija prirode.
Međutim, koliko god testova da osmislimo,
ograničavaju nas pretpostavke koje su zajedničke za sve njih.
Naše trenutno razumevanje prirodnog sveta na kvantnom nivou
svodi se na ono što je poznato kao plankova dužina.
Ako su prostor-vreme na ovoj skali,
ne možemo imati uvid u to sa trenutnim naučnim shvatanjima.
Postoji široki spektar stvari
koje su manje od onoga što trenutno možemo da posmatramo,
ali veće od plankove dužine, da bismo ih istraživali.
Slično ovome, promene konstanti prirodnih zakona mogu biti toliko spore
da bi mogle biti vidljive samo kada posmatramo svemir od njegovog postanka.
One bi mogle postojati čak i ako ih mi ne uočavamo
stotinama ili hiljadama godina merenja.
Takođe imamo sklonost da mislimo da naš simulator svemira, ako postoji,
pravi proračune na isti način kao mi,
sa sličnim računarskim ograničenjima.
U suštini, mi ne možemo nikako znati
koja bi bila ograničenja i metode vanzemaljske civilizacije -
ali odnekud moramo početi.
Možda nikad ne bude moguće definitivno dokazati
da li svemir jeste ili nije simulacija,
ali ćemo uvek težiti napretku u nauci i tehnologiji,
u potrazi za odgovorom na pitanje:
šta je zapravo priroda realnosti?