Žijeme v obrovskom vesmíre, na malej mokrej planéte,
kde sa pred miliardami rokov
vyvinuli jednobunkové formy života z rovnakých prvkov
ako všetok neživý materiál okolo nich,
množiac sa a vyžarujúc do neuveriteľného lúča zložitých foriem života.
To všetko – živé a neživé, mikroskopické a kozmické –
sa riadi matematickými zákonmi s očividne svojvoľnými konštantami.
A to otvára otázku:
Ak je vesmír úplne riadený podľa týchto zákonov,
nemohol by ho dostatočne výkonný počítač presne nasimulovať?
Mohla by byť naša realita neuveriteľne podrobná simulácia
zavedená omnoho pokročilejšou civilizáciou?
Táto myšlienka môže znieť ako sci-fi,
ale je predmetom seriózneho výskumu.
Filozof Nick Bostrom predložil presvedčivý argument o tom,
že pravdepodobne žijeme v simulácii,
a niektorí vedci si tiež myslia, že je to možnosť.
Títo vedci začali uvažovať o experimentoch,
aby zistili, či je náš vesmír simulácia.
Predpokladajú, čo môžu byť obmedzenia tejto simulácie
a ako by tieto obmedzenia mohli viesť k zistiteľným znameniam vo svete.
Takže kde by sme mohli hľadať tie závady?
Jednou z myšlienok je, že pri chode simulácie
sa môžu v priebehu času hromadiť chyby.
Na nápravu týchto chýb
by mohli simulátory upraviť konštanty v zákonoch prírody.
Tieto zmeny môžu byť malé –
napríklad,
určité konštanty, ktoré sme zmerali s presnosťou na milióntiny,
zostali stabilné po desaťročia,
takže akýkoľvek posun musí byť v ešte menšom meradle.
Ale ak získame väčšiu presnosť pri meraní týchto konštánt,
mohli by sme v priebehu času zaznamenať mierne zmeny.
Ďalšia možnosť pochádza z konceptu, ktorý obmedzuje výpočtový výkon.
Bez ohľadu na to aký je obrovský, nemôže simulovať nekonečno.
Ak je priestor a čas nepretržitý,
potom aj malý kúsok vesmíru má nekonečné body
a je nemožné ho simulovať s obmedzeným výpočtovým výkonom.
Simulácia by teda musela reprezentovať priestor a čas vo veľmi malých častiach.
Tie by boli takmer nepochopiteľne malé.
Možno ich však budeme môcť hľadať
použitím určitých subatomárnych častíc ako sond.
Základný princíp je tento: čím je niečo menšie,
tým citlivejšie to bude na narušenie –
pomyslite na náraz do výmoľa na skateboarde verzus na nákladiaku.
Akákoľvek jednotka v časopriestore by bola taká malá,
že väčšina vecí by cez ňu prešla bez prerušenia –
nielen objekty dosť veľké na to, aby boli viditeľné voľným okom,
ale aj molekuly, atómy a dokonca elektróny
a väčšina ďalších subatomárnych častíc, ktoré sme objavili.
Ak objavíme malú jednotku v časopriestore
alebo meniacu sa konštantu v zákone prírody,
bolo by to dôkazom toho, že vesmír je simulácia?
Nie. Bol by to iba prvý z mnohých krokov.
Pre každé z týchto zistení môžu existovať aj iné vysvetlenia.
Bolo by potrebných oveľa viac dôkazov na stanovenie hypotézy simulácie
ako funkčnej teórie prírody.
Akokoľvek veľa testov navrhneme,
sme obmedzení určitými predpokladmi, ktoré všetky zdieľajú.
Naše súčasné chápanie prírodného sveta na kvantovej úrovni
sa rozpadá pri tom, čo je známe ako Planckova stupnica.
Ak je jednotka časopriestoru v tomto rozsahu,
neboli by sme schopní ju vyhľadať s naším súčasným vedeckým porozumením.
Stále existuje široká škála vecí
menších než to, čo je v súčasnosti pozorovateľné,
ale väčšie ako Planckova stupnica, čo musíme preskúmať.
Podobne by zmeny konštánt prírodných zákonov mohli nastať tak pomaly,
že by boli pozorovateľné iba počas celého života vesmíru.
Takže by mohli existovať, aj keď ich nezaznamenáme
po stáročia alebo tisícročia meraní.
Sme tiež zaujatí názorom, že simulátor nášho vesmíru, ak existuje,
robí výpočty rovnako ako my,
s podobnými výpočtovými obmedzeniami.
Nemáme žiaden spôsob, akým zistiť,
aké by boli obmedzenia a metódy mimozemskej civilizácie,
ale musíme niekde začať.
Možno nikdy nebude možné definitívne dokázať, či vesmír je,
alebo nie je simulácia,
ale vždy budeme posúvať vedu a techniku vpred
pri skúmaní otázky:
aká je podstata reality?