В моїй галузі
ми віримо, що зображення можуть змінити світ.
Добре, ми наївні, нетерплячі та енергійні.
Правда в тому, що ми знаємо, що
зображення самі по собі не змінюють світ,
але ми також в курсі, що з початку фотографування
зображення викликали реакцію в людях,
і такі реакції спричинили те, що зміна відбувалась.
Так, почнемо з групою фотографій.
Я б дуже здивувався,
якщо б ви не впізнали багато чи більшість з них.
Їх найкраще описують, як знакові
настільки знакові, що, можливо, вони стали кліше.
Насправді, вони настільки відомі,
що ви можете навіть впізнати їх
в трохи іншій формі чи вигляді.
(сміх)
Але я думаю, ми шукаємо чогось більшого.
Ми шукаємо чогось більшого.
Ми шукаємо зображення, що сяють
безкомпромісним світлом на найважливіші питання,
зображення, що переходять кордони, пронизують релігії,
зображення, що спонукають нас
зробити крок вперед та робити щось,
іншими словами, діяти.
Добре, ще зображення, що ви всі бачили.
Вони змінило наше бачення фізичного світу.
Ми ніколи раніше не бачили нашу планету з такої перспективи.
Багато людей визначають
головною причиною зародження екологічного руху
те, що ми побачити планету таким чином
вперше
яка вона мала, яка вона крихка.
40 років потому ця група, більше ніж інші
знала про руйнівну силу
що наш рід може завдати нашому навколишньому середовищу.
І нарешті, ми стали робити щось із цим.
Ця руйнівна сила має багато форм.
Для прикладу, ці фотографії зроблені Брентом Стіртоном
в Конго,
ці горили були вбиті, дехто навіть може сказати розіпнуті,
і не дивно,
що вони викликали міжнародне невдоволення.
Нещодавно
ми трагічно згадали про руйнівну силу природи,
коли відбувся землетрус в Гаїті.
І я думаю, що набагато гіршою є
людська руйнівна сила над людиною.
Семюель Пізар, що вижив після Аусшвіца казав,
і я повторю його,
"Холокост вчить нас, що природа,
навіть в найжорстокіші миті,
милостива в порівнянні з людиною,
коли вона втрачає моральний орієнтир і розум".
Це інший спосіб розп'яття.
Шокуючі фотографії з Абу Грайб
як і фотографії з Гуантанамо
мали глибокий вплив.
Публікація цих зображень,
на відміну від самих фотографій,
спонукала уряд до зміни його політики.
Дехто навіть стверджує, що саме ці фотографії
зробили більше для заохочення повстання в Іраку,
ніж будь-яка інша дія.
Крім того, ці зображення назавжди зруйнували
так звані високі моральні якості окупаційних сил.
Давайте повернемось трішки назад.
В 1960х та 1970х
війна в В'єтнамі власне була показана
в американських вітальнях кожен день.
Нові фотографії ставлять людей обличчям до обличчя
з жертвами війни; маленька дівчинка, спалена напалом,
студент, вбитий Національною Гвардією
в Державному університеті Кент в Огайо під час протесту.
Насправді, ці фотографії стали
самі голосами протесту.
Зараз, фотографії мають силу
проливати світло розуміння
на підозру, невігластво,
і особиливо - я багато про це говорив
але я просто покажу ще одну фотографію-
це стосується ВІЛ/СНІДу.
В 1980х клеймування людей з цим захворюванням
було жахливою перешкодою
навіть для обговорення чи звертання уваги на це.
Простий вчинок, в 1987 році, найбільш відомої жінки в світі,
Принцеси Уельської, коли вона доторкнулася
зараженого ВІЛ/СНІДом малюка,
мала величезний вплив, особливо в Європі, щоб зупинити це.
Вона, більше ніж інші, знала силу фотографії.
Так, коли ми зустрічаємо сильне зображення,
всі ми маємо вибір.
Ми можемо відвернутися, чи ми можемо звернутися до зображення.
На щастя, коли з'явилися ці фотографії в
в газеті "Guardian" в 1998 році,
вони залучили багато уваги, і в кінцевому рахунку, і багато грошей
для допомоги голодуючим в Судані.
Чи змінили фотографії світ?
Ні, але вони мали найбільший вплив.
Фотографії часто спонукають нас переглянути наші основні переконання
і нашу відповідальність за один одного.
Всі ми бачили фотографії після Катріни,
і я думаю, що на мільйони людей
вони мали дуже великий вплив,
і я думаю, дуже не схоже
що вони були далекі від свідомості американців,
коли вони голосували в листопаді 2008 року.
Нажаль, деякі дуже важливі фотографії
вважаються занадто наочними або важкими, щоб дивитися на них.
Я вам зараз покажу одну фотографію,
це фотографія ветерана Іракської війни Юджина Річардса
з надзвичайного твору,
який ніколи не був опублікований, називається "Війна-це особисте".
Але фотографії не завжди мають бути наочними,
щоб нагадувати про трагедію війни.
Джон Мур зробив цю фотографію на кладовищі Арлінгтон.
Після всіх напружених моментів
в усіх світових зонах конфліктів,
ця одна фотографія із значно тихішого місця
досі бентежить мене, значно більше, ніж всі інші.
Анзель Адамс казав, і я не погоджуюсь з ним,
"Ви не знімаєте фотографію, ви створюєте її".
На мою думку, це не фотограф створює фотографію,
це - ви.
Ми надаємо кожному зображенню
наші власні цінності, нашу власну систему переконань,
і як результат цього, зображення знаходить відлуння в нас.
Моя компанія має 70 мілліонів фотографій.
Одна фотографія є в мене в офісі.
Ось вона.
Я впевнений, коли наступного разу ви побачите
зображення, що знаходить відлуння у вас,
ви краще зрозумієте, чому,
і я знаю, що говорячи цій аудиторії,
ви дійсно будете робити щось з цим.
І я вдячний всім фотографам.
(Оплески)