Vaig tornar a la meva casa de Ruanda
dos anys després del genocidi del 1994 contra els Tuts.
El país estava devastat.
Els nens que cuidava als hospitals
morien de malalties que es podien tractar,
perquè no teníem els equipaments o les medicines per salvar-los.
Vaig tenir la temptació de fer les maletes i marxar.
Però ho vaig debatre amb mi mateixa.
I com que estic plenament entregada a la justícia social i a l’equitat,
i només hi havia cinc pediatres en total
pels milions de nens de Ruanda,
vaig decidir quedar-me.
Però entre els qui m’han motivat a quedar-me,
hi havia dones ruandeses fantàstiques,
dones que s’havien enfrontat al genocidi i havien sobreviscut.
Van haver de superar un dolor i un patiment increïbles.
Algunes criaven els fills fruit de violacions.
Altres morien lentament de VIH
i perdonaven als perpetradors, que les havien infectat voluntàriament
utilitzant el VIH i la violació com a armes.
Em van inspirar.
Si elles poden fer-ho,
jo em puc quedar i intentar donar el millor de mi mateixa.
Aquelles dones eren veritables activistes
de la pau i la reconciliació.
Ens mostren una manera de reconstruir un país
perquè els nostres fills i nets tinguin, algun dia,
un lloc que puguin anomenar casa, amb orgull.
I us podeu preguntar
on ha portat, aquest canvi de mentalitat, el nostre país.
Avui, a Ruanda,
tenim el més alt percentatge de dones al parlament.
(Aplaudiments)
Espereu que us digui el percentatge:
el 61%.
(Aplaudiments)
Avui, tenim la millor campanya per a la vacunació infantil
i, entre els nostres èxits, el 93% de les nenes estan vacunades
contra el VPH,
(Aplaudiments)
per protegir-les del càncer de cèrvix.
En aquest país, és el 54%.
(Rialles)
Hem reduït la mortalitat infantil un 75%,
i la mortalitat de les mares un 80%.
A principis dels anys 2000,
nou dones morien cada dia
durant el part i l'embaràs.
Avui en són al voltant de dues.
És una agenda inacabada.
Ens queda un llarg camí per recórrer.
Dues encara en són massa.
Però, crec que hem arribat a aquests resultats
perquè tenim un alt nombre de dones
en posicions de poder?
Sí, ho crec.
(Rialles)
Existeix —sí—
(Aplaudiments)
Existeix un estudi en el món en desenvolupament
que demostra que, si es millora l'estatus de les dones,
es millora l'estatus de la comunitat on viuen.
Fins a un 47% de disminució en la mortalitat infantil.
I fins i tot en aquest país on som ara,
això s'aplica.
Existeix un estudi d'una dona anomenada Patricia Homan,
que estimava que si les dones i els homes
estiguessin en paritat en les legislatures de cada estat,
hi hauria una caiguda del 14,5% en la mortalitat infantil—
als Estats Units!
Sabem que les dones,
quan utilitzen les seves habilitats en càrrecs de lideratge,
milloren el conjunt de la població que tenen a càrrec seu.
I imagineu què passaria
si les dones estiguessin en paritat amb els homes arreu del món.
Quin benefici tan immens tindríem.
Hmm?
Oh, sí.
(Aplaudiments)
Perquè, en general,
tenim una forma diferent de liderar:
més inclusiva,
més empàtica,
que té més cura amb els infants.
I això marca la diferència.
Malauradament, aquest ideal no existeix al món,
i la diferència entre homes i dones en càrrecs de lideratge
és massa gran.
La desigualtat de gènere és la norma en la majoria de professions,
fins i tot en la salut mundial.
He après que si ens focalitzem en l'educació de les dones,
millorarem les seves vides de forma positiva,
així com el benestar de les seves comunitats.
I aquest és el motiu pel qual dedico la meva vida a l'educació.
I això està totalment en sintonia amb el meu sentit d’equitat
i la meva cerca per la justícia social,
perquè si es vol augmentar l'accés als serveis sanitaris,
primer cal augmentar l’accés a l'educació sanitària.
Així doncs, amb amics i socis, estem construint una universitat increïble
al nord més rural de Ruanda.
Eduquem els nostres estudiants
perquè proporcionin una atenció de qualitat, equitativa i holística
per a tothom, sense deixar ningú fora,
centrant-nos en els vulnerables, especialment les dones i els infants,
que són, històricament, els últims que han estat atesos.
Els transformem en líders
i els donem habilitats directives i de promoció,
perquè siguin agents integrats de canvi
en la societat on es trobaran,
de manera que puguin construir sistemes de salut
que els permetin tenir cura dels vulnerables allà on siguin.
I és realment transformador.
Perquè actualment,
l’educació mèdica, per exemple,
s’imparteix en institucions amb seu a ciutats
centrades en serveis i habilitats sanitàries de qualitat,
en habilitats clíniques, s'imparteix en institucions.
També ens centrem en habilitats clíniques de qualitat,
però amb un enfocament biosocial a la condició del pacient,
perquè es doni atenció a les comunitats on viuen les persones,
amb hospitalització només quan sigui necessària.
I també,
després de quatre a set anys d’educació clínica a les ciutats,
els joves graduats no volen tornar a l’àmbit rural.
Per això, hem construït la University of Global Health Equity,
una iniciativa de Partners in Health, anomenada UGHE,
al nord rural de Ruanda.
(Aplaudiments)
Els nostres estudiants
estan destinats a anar-hi i canviar el món.
Vindran de tot arreu —és una universitat global—
i rebran l’educació mèdica de forma gratuïta
amb una sola condició:
han de servir als vulnerables a tot el món
durant un període de sis a nou anys.
Conservaran el sou per a ells i les seves famílies,
però convertiran l'educació que oferim en serveis clínics de qualitat,
especialment per a persones en situació de vulnerabilitat.
Així, al principi
signen un acord,
un acord vinculant.
No volem diners.
Hem d’anar i mobilitzar els diners.
Per convertir-los en una prestació de serveis de qualitat per a tots.
Per això, per descomptat,
necessitem una forta agenda d’equitat de gènere.
I en totes les nostres classes, el màster,
un mínim del 50% de dones.
(Aplaudiments)
I estic orgullosa de dir que,
per a l’escola de medicina que va començar fa cinc mesos,
hem inscrit un 70% de noies.
(Aplaudiments)
Aquesta és una declaració contra l'actual desigualtat
de les dones per accedir a l’educació mèdica al nostre continent.
Crec en l’educació de les dones.
Per això, aplaudeixo les dones africanes que van arreu del món
per millorar la seva formació, les seves habilitats i els seus coneixements.
Però espero que tornin a l'Àfrica
per construir el continent,
i fer del continent un continent fort,
perquè estic segura
que una Àfrica més forta farà que el món sigui més fort.
(Aplaudiments)
N'estic segura
(Aplaudiments)
Fa vint-i-tres anys,
vaig tornar a Ruanda,
a una Ruanda trencada,
que encara ara és un país pobre,
però que resplendeix amb un futur brillant.
I estic encantada d'haver-hi tornat,
encara que hi va haver dies molt difícils,
i fins i tot alguns dies estava deprimida,
perquè no trobava solució i la gent moria,
o les coses no es movien prou.
Però estic molt orgullosa d’haver contribuït a millorar la meva comunitat.
I això m'omple d'alegria.
Així doncs, dones africanes de la diàspora,
si m’escolteu,
no oblideu mai la vostra pàtria.
I quan estigueu a punt, torneu a casa.
Jo ho vaig fer.
I ha fet que tingui una vida plena.
Així doncs, torneu a casa.
Gràcies.
(Aplaudiments)