Silicon Valley și internetul mi-au dat superputeri,
instrumente pentru a merge la război,
un costum rezistent la gloanțe
și un semn gigantic în cer care mi-a spus când era timpul de luptă.
De fapt, nu pot să dovedesc nimic din toate acestea.
Nu sunt un „om de știință”,
Nu am „date”.
De fapt, scorul meu de pe Rotten Tomato este de aproximativ 50 la sută acum,
deci nu sunt sigur de ce m-au acceptat.
(Râsete)
Dar dacă vorbim despre ciocnirea cu o putere
care e mai mare decât noi,
atunci sunt în locul potrivit,
pentru că anul trecut,
am avut un an interesant cu un film numit „Asiatici bogați și nebuni” făcut de mine.
Mulțumesc, mulțumesc!
(Aplauze și urale)
Și dacă vorbim despre conexiune în special astăzi,
atunci știu că povestea mea e posibilă doar datorită
colecției de conexiuni care s-au întâmplat în viața mea,
și sper că, spunând puțin din povestea mea,
va ajuta pe cineva să-și găsească drumul mai repede decât mine.
Povestea mea începe când am deschis cartea sfântă pentru prima dată...
Cartea sfântă a gadgeturilor, desigur, „Sharper Image”.
(Râsete)
Da, cei care știu.
Era o revistă magică de vis
și avea lucruri în ea care știai că nu ar putea exista,
dar era chiar acolo.
Puteai s-o comanzi... venea prin poștă.
Și unele lucruri care probabil nu trebuiau să existe,
precum „Gregory”, un manechin portabil realist
care descurajează crima prin aspectul său puternic, masculin.
E real...
(Râsete)
E un lucru real, apropo.
(Râsete)
Dar ochii îmi erau setați pe Sima Video Ed/it 2.
Lucrul acesta era așa tare la vârsta de 10 ani.
Puteai conecta toate playerele VHS împreună
și monta ceva,
așadar, mi-am sunat părinții și i-am convins să mi-l cumpere.
Dar înainte să vorbesc despre asta,
dați-mi voie să vă prezint un mic rezumat despre părinții mei.
Au venit în Statele Unite când erau tineri,
ei sunt din Taiwan și China
și s-au stabilit în Los Altos, California,
care era Silicon Valley înainte de Silicon Valley,
și au deschis un restaurant numit La Chef Chu.
50 de ani mai târziu, astăzi, încă lucrează la restaurant,
sunt încă acolo,
iar eu am crescut acolo, deci a fost super.
Vorbind despre conexiune – acest loc era punct central de conexiune.
Oamenii veneau acolo să sărbătorească zile de naștere, înțelegeri de afacere,
mâncând, bând...
conexiune.
Și am crescut în acel mediu.
Părinții mei întotdeauna spuneau că America e cel mai grozav loc din lume.
Poți...
dacă iubești ceva, poți lucra din greu și poți realiza orice dorești.
Deci, ei au crescut cinci copii americani.
Eu sunt cel mai tânăr –
puteți vedea, eu sunt cel cu ochii închiși acolo –
ne-au numit de fapt, pe mine și sora mea, Jennifer și Jonathan,
după Jennifer și Jonathan Hart din acel serial „Hart to Hart”.
(Râsete)
Așa de mult au iubit America, aparent.
Și credeau că suntem familia Kennedy,
mama mea în special,
și ne îmbrăcau tot timpul pe toți la fel
și ne dădeau la clase de bune maniere și cursuri de dans de bal,
aveau grijă să avem asigurare stomatologică corectă...
(Râsete)
Asta e o poză reală cu mine. Nu e falsă.
Slavă Domnului pentru asta.
Și eu eram responsabil de camera video de fiecare dată când mergeam în vacanță,
deci adunam toate aceste filmulețe și nu aveam ce să fac cu ele.
Așa se explică Sima Video Ed/it2.
I-am convins să mi-l cumpere,
și am petrecut toată noaptea încercând să lupt cu toate aparatele video
din camera fratelui și surorii mele, încurcate în fire,
iar acum aveam ceva să le arăt.
I-am adus în sufragerie într-o seară,
era probabil anul 1991, sau pe aproape,
și îi așez în sufragerie,
inima îmi bătea tare, respirațiile îmi erau adânci,
aproape ca și acum,
și am apăsat pe butonul play
și ceva extraordinar s-a întâmplat de fapt.
Au plâns.
Și-au tot plâns.
Au plâns nu pentru că era cel mai tare montaj video văzut vreodată,
deși era destul de bun,
(Râsete)
dar pentru că au văzut familia noastră ca o familie normală,
care se încadra și aparținea pe ecranul din fața lor,
exact ca în filmele pe care le venerau și serialele după care ne-au numit.
Îmi amintesc, fiind cel mai tânăr din acești cinci copii
că m-am simțit auzit pentru prima oară.
Era spațiul acesta unde toate lucrurile din capul meu
puteau ajunge undeva acolo, să existe și să evadeze,
și am știut din acel moment,
că voiam să fac asta pentru restul vieții mele,
indiferent dacă aș fi fost plătit sau nu.
Deci aveam această pasiune și acum aveam nevoie de instrumente,
și tatăl meu a mers la serviciu.
A continuat să laude abilitățile mele de editor video
clienților de la La Chef Chu,
și norocoși fiind, eram în Silicon Valley,
deci se lucrează cu lucruri, hardware și software –
aceștia erau toți ingineri.
Și s-au oferit să îmi dea lucruri pentru editare video digitală.
Asta era undeva la mijlocul anilor '90, începutul anilor '90,
când aceste lucruri nu existau pentru copii ca mine.
Deci am luat acest beta software și hardware din locuri ca HP și Sun
și Russell Brown la Adobe.
Și nu aveam manual,
deci mi-am dat seama singur cum merg și m-am îndrăgostit și mai mult.
Am mers la USC Școala de Cinematografie am început să merg acolo,
iar mama și tatăl meu mă sunau la întâmplare să-mi amintească
că trebuie să fac filme despre moștenirea mea chineză.
Că China va urma să fie o piață imensă pentru filme într-o zi.
Eu ziceam, „Da, sigur.”.
(Râsete)
Ascultați-i întotdeauna pe părinții voștri.
(Râsete)
Voiam să fiu Zemeckis, Lucas și Spielberg.
Ultimul lucru de care vroiam să vorbesc era identitatea mea culturală,
etnia mea.
Și, sincer, nu aveam cu cine să vorbesc,
nu era nimeni la școală căruia să ma pot deschide,
și chiar dacă aveam, ce aș putea spune?
Așadar, am ignorat acest lucru și am mers mai departe.
Avansând, 15 ani mai târziu,
am ajuns în Hollywood.
am fost descoperit de Spielberg,
am lucrat cu The Rock și Bruce Willis și Justin Bieber.
Am și venit pe scena TED să-mi prezint compania de dans LXD,
și a fost super.
Iar după, doi ani mai târziu,
m-am simțit un pic pierdut, din punct de vedere creativ.
Motorul încetinea,
și am primit un semn...
Am auzit voci din cer...
sau mai degrabă, păsări.
Bine, bine, a fost Twitter.
Iar Twitter...
(Râsete)
A fost Constance Wu pe Twitter,
a fost Daniel Dae Kim,
a fost Jenny Yang, care e aici astăzi,
a fost Alan Yang,
toți acești oameni care își scriau frustrările
cu reprezentația în Hollywood.
Și mi-am dat seama.
M-am gândit la aceste lucruri dar niciodată n-am ascultat,
eram foarte concentrat,
și mă simțeam norocos să lucrez,
și apoi am realizat:
chiar, ce nu e în regulă cu Hollywood?
De ce nu fac ei asta?
Și după m-am uitat în oglindă și am realizat că eu sunt Hollywood.
am...
mi-am ridicat gulerul înainte să intru aici,
așa de Hollywood sunt.
(Râsete)
E încă ridicat? Bine, bun.
(Aplauze)
În toți acești ani am simțit că mi s-a dăruit așa de mult,
și ce ofeream înapoi industriei de film pe care o iubeam?
Mă simțeam norocos să fiu aici,
dar în acest moment, am realizat că nu eram doar norocos să fiu aici,
aveam dreptul să fiu aici.
Nu, mi-am câștigat dreptul de a fi aici.
Toate acele nopți fără somn, acele petreceri de vineri pierdute,
fiecare prieten și prietenă pierduți pentru că editam.
Am câștigat dreptul de a fi aici nu doar ca să am o voce dar ca să spun ceva,
și să spun ceva important,
și am avut de fapt, puterea,
superputerea de a schimba lucruri dacă într-adevăr voiam.
Când încerci să spui povești despre tine
și despre oameni care arată ca tine care arată ca familia ta,
poate fi înfricoșător,
și toate acele sentimente de singurătate s-au reîntors.
Dar internetul a fost cel care mi-a spus –
care mi-a trimis semnul că urma să fie o armată care mă așteaptă
să mă susțină și să mă iubească pentru ce fac.
Și am găsit romanul uimitor al lui Kevin Kwan, „Asiatici bogați și nebuni”,
și am trecut la treabă.
Am construit acest film împreună.
Toată distribuția asiatică –
prima distribuție complet asiatică în 25 de ani cu o poveste contemporană –
(Aplauze și urale)
Dar când am început, nu era absolut nimic garantat.
Nu era comparație pentru acest gen de film.
De fiecare dată când făceam studii și altele,
audiența nu urma să vină.
De fapt, chiar și în testele de ecran
unde dai bilete gratis oamenilor să îți vadă filmul,
am avut un raport de 1 la 25,
adică dupa 25 de cereri, doar o persoană a spus da,
ceea ce e foarte puțin pentru genul acesta de lucruri.
Asiatici care știau cartea nu aveau încredere în Hollywood deloc,
asiatici care nu știau cartea credeau că titlul este ofensiv
și alți oameni care nu erau asiatici doar nu credeau că e genul lor.
Deci eram destul de terminați.
Din fericire, Warner Brothers nu și-au întors spatele la noi.
Dar după, electricitatea s-a manifestat din nou,
și această armată de scriitori, reporteri, bloggeri asiatici-americani,
care, în timp, au avansat prin publicațiile lor,
au trecut la treabă, fără ca eu să știu.
Și au început să posteze lucruri.
De asemenea, unii fondatori de tehnologie au început să posteze pe social media,
să scrie lucruri despre noi în articole în „LA Times”,
în „The Hollywood Reporter” și „Entertainment Weekly”.
A fost ca o răscoală din rădăcini de a ne face noi știri.
Ce lucru uimitor e să fii martor la el.
Și toată această susținere s-a transformat în această conversație online
între toți acești asiatici americani
unde puteam să dezbatem și să discutăm
ce povești vrem să spunem,
ce povești ar trebui spuse și care nu,
ce fel de...
avem voie să glumim despre noi?
Dar distribuția? Ce avem voie să facem?
Și nu am căzut de acord, nici acum de fapt,
dar nu asta contează.
Important e că avea loc conversația.
Și acest flux de conversații a devenit o infrastructură.
A luat toate aceste grupuri diferite care încercau să facă același lucru
și ne-a pus pe toți împreună în acest țesut care ne leagă.
Din nou, nu e perfect,
dar e startul modului în care determinăm reprezentația noastră pe ecranul mare.
A devenit mai fizic când am mers la cinema.
Nu voi uita niciodată – weekendul de premieră,
și am intrat în cinema, și nu erau doar asiatici –
tot felul de oameni –
intru și mă așez,
și oamenii au râs, au plâns,
și când am mers în hol,
oamenii stăteau.
Ca și cum nu voiau să plece.
Se îmbrățișau,
dădeau palma, făceau poze,
dezbăteau filmul, râdeau.
Toate aceste lucruri diferite.
Am avut o relație așa intimă cu acest film,
dar nu am înțeles când îl făceam
ce făceam de fapt până când nu s-a întâmplat –
lucrul pe care părinții mei l-au simțit când au văzut filmele de familie
în acea sufragerie în acea zi.
Văzându-ne pe ecran are o putere aparte,
și singurul mod în care o pot descrie este mândrie.
Tot timpul am înțeles acest cuvânt în mod intelectual,
probabil am vorbit despre acest cuvânt,
dar să simt mândrie cu adevărat,
și cei dintre voi care ați simțit-o știți,
e ca și cum vrei să atingi pe toată lumea să îi prinzi, să alergi în cerc.
E ca o...
Nu pot să explic...
e doar un sentiment foarte fizic,
totul datorită unui tipar lung de conexiune.
Filmul a fost un dar oferit mie,
și în timp, am învățat multe lucruri.
Poți să faci planuri, poți scrie scenarii, poți face table cu acțiunea,
dar la un moment dat,
filmul tău îți va vorbi înapoi,
și e datoria ta să asculți.
Este acest organism viu și se prezintă într-un fel
și ai face bine să-l prinzi înainte să-ți alunece prin mâini,
iar asta e cea partea cea mai interesantă a realizării unui film.
Când mă uit la viață, nu e așa de diferită de fapt.
Am fost condus prin aceste firimituri de conexiuni
prin oameni, circumstanțe,
prin noroc.
Și s-a schimbat când am realizat că odată ce începi să asculți
bătăile tăcute și zgomotele dezordonate din jurul tău,
realizezi că e această simfonie frumoasă deja scrisă pentru tine.
O linie directă spre destinul tău.
Superputerea ta.
Filmul a fost un dar oferit mie,
cumva stimulat de părinții mei și susținut de comunitatea mea.
Am putut să fiu ce voiam să fiu când aveam nevoie să fiu.
Mama mea a postat ceva pe Facebook ziua trecută,
ceea ce e un lucru destul de rău de spus cu voce tare –
înfricoșător, nu ar trebui să aibă cont de Facebook, dar –
(Râsete)
A postat acest lucru și era un meme
știți, un lucru de acela amuzant,
și zicea „Nu poți schimba pe cineva care nu vrea să fie schimbat,
dar niciodată nu subestima puterea plantării unei semințe”.
Și când făceam ultimele retușuri la acest discurs,
am realizat că toate conexiunile puternice din viața mea
s-au format prin generozitate, bunătate și iubire și speranță.
Când mă gândesc la filmele mele „Asiatici bogați și nebuni”
și „In the Heights” la care lucrez acum –
(Aplauze și urale)
Da, e un film bun.
Tot ce vreau este să arăt bucurie și speranță în ele,
pentru că refuz să cred că zilele noastre cele mai bune sunt în trecut,
dar de fapt, sunt după colț.
Pentru că, vedeți voi, iubirea –
iubirea este superputerea care mi-a fost dată.
Iubirea este superputerea care mi-a fost transmisă.
Iubirea este singurul lucru care poate opri un glonț
înainte să iasă din țeava armei.
Iubirea e singurul lucru care poate să sară peste o clădire
și să facă toată comunitatea să se uite sus la cer,
să se ia de mâini
și să aibă curajul să facă față la ceva imposibil de mare comparativ cu ei.
Așadar am o provocare pentru mine și pentru oricine aici.
În timp ce lucrați la lucrul vostru,
la compania voastră,
și dați viață acestui lucru și faceți imposibilul posibil,
haideți să nu uităm să fim buni unii cu alții,
deoarece cred că asta e cea mai puternică formă de conexiune
pe care o putem oferi planetei acesteia.
De fapt, viitorul nostru depinde de ea.
Vă mulțumesc!
(Aplauze și urale)
Vă mulțumesc!
(Aplauze)