Vid je najvažnije
i prioritetno čulo koje imamo.
Stalno posmatramo
svet oko nas,
i brzo identifikujemo i nalazimo smisao
u onome što vidimo.
Hajde da započnemo primerom
same te činjenice.
Pokazaću vam fotografiju osobe,
samo na sekundu ili dve,
i želela bih da identifikujete
emociju na njegovom licu.
Spremni?
Evo ga. Pratite svoj instinkt.
Okej. Šta ste videli?
Pa, zapravo smo anketirali
preko 120 osoba,
i rezultati su bili pomešani.
Ljudi se nisu slagali
oko emocije koju su videli na njegovom licu.
Možda ste videli nelagodnost.
To je bio najćešći odgovor
koji smo dobijali.
Ali ako biste upitali osobu sa vaše leve strane,
možda bi rekli kajanje ili skepticizam,
a ako biste upitali osobu sa vaše desne strane,
možda bi rekli nešto potpuno različito,
kao što je nada ili empatija.
Svi ponovo gledamo isto lice.
Možda ćemo videti nešto
potpuno drugačije,
jer je opažanje subjektivno.
Ono što mislimo da vidimo
je zapravo filtrirano
kroz oči našeg uma.
Naravno, ima mnogo drugih primera
kako vidimo svet kroz oči našeg uma.
Izneću vam samo nekoliko.
Oni koji drže dijetu, na primer,
vide jabuke kao veće
nego ljudi koji ne broje kalorije.
Igrači softbola vide loptu kao manju
ako su upravo izašli iz krize,
u poređenju sa ljudima koji su imali dobar period.
I zapravo, naša politička uverenja takođe
mogu uticati na način na koji vidimo druge ljude,
uključujući političare.
Moj istraživački tim i ja smo rešili da ispitamo ovaj problem.
2008. godine, Barak Obama je bio kandidat za predsednika
po prvi put,
i anketirali smo stotine Amerikanaca
mesec dana pre izbora.
Ono što smo otkrili u ovom istraživanju
jeste da neki ljudi, neki Amerikanci,
smatraju da fotografije poput ovih
najbolje prikazuju kako Obama u stvari izgleda.
Od tih ljudi, 75 procenata
je glasalo za Obamu na dan izbora.
Drugi ljudi su, pak, smatrali da ovakve fotografije
najbolje prikazuju kako Obama izgleda.
89 procenata ovih ljudi
glasalo je za Mekejna.
Prikazali smo mnogo fotografija Obame
jednu po jednu,
tako da ljudi nisu shvatili da je ono što smo menjali
od jedne do druge fotografije
bilo da smo veštački posvetleli
ili potamneli boju njegove kože.
Kako je to moguće?
Kako može biti da kada pogledam osobu,
predmet, ili događaj,
vidim nešto veoma različito
nego što to neko drugi vidi?
Pa, razloga je mnogo,
ali jedan razlog zahteva da razumemo
malo više o tome kako naše oči funkcionišu.
Naučnici znaju
da količina informacija
koju možemo videti
u bilo kom datom trenutku,
na šta se možemo fokusirati, je zapravo relativno mala.
Ono što možemo videti sa velikom oštrinom
i jasnoćom i preciznošću
je ekvivalentno
površini našeg palca
na našoj ispruženoj ruci.
Sve izvan toga je mutno,
iznoseći većinu onoga što se prikazuje
pred našim očima kao dvosmisleno.
Ali moramo da razjasnimo
i nađemo smisao u onom što vidimo
i naš um nam pomaže da popunimo tu prazninu.
Kao rezultat, opažanje je subjektivno iskustvo,
i zato na kraju vidimo
kroz oči našeg uma.
Ja sam socijalni psiholog,
i pitanja poput ovih
me stvarno intrigiraju.
Fascinirana sam onim trenucima
kada se ljudi ne slažu.
Zašto bi neko mogao
bukvalno videti čašu kao napola punu,
a neko je bukvalno vidi
kao napola praznu?
Šta je to u vezi s onim što osoba misli i oseća
što vodi tome da vidi svet
na potpuno drugačiji način?
I da li je to uopšte bitno?
Da bismo počeli da se bavimo ovim pitanjima,
moj istraživački tim i ja smo rešili da dublje zaronimo
u problem koji je zadobio
međunarodnu pažnju:
naše zdravlje i fizička spremnost.
Širom sveta,
ljudi se bore da upravljaju svojom težinom,
i postoji mnoštvo strategija
koje imamo da nam pomognu u skidanju kilograma.
Na primer, odredili smo sa najboljim namerama
da vežbamo nakon praznika,
ali zapravo, većina Amerikanaca
otkrije da njihove novogodišnje odluke
budu srušene do Dana zaljubljenih.
Obraćamo se sebi
na vrlo ohrabrujuće načine,
govoreći da je ovo naša godina
kada ćemo se vratiti u formu,
ali to nije dovoljno da nas vrati
na našu idealnu težinu.
Zašto?
Naravno, nema jednostavnog odgovora,
ali jedan od razloga, po meni,
je taj da oči našeg uma
možda rade protiv nas.
Neki ljudi mogu bukvalno videti vežbanje
kao teže,
a neki ljudi mogu bukvalno
videti vežbanje kao lakše.
Dakle, kao prvi korak u testiranju ovih pitanja,
prikupili smo objektivne mere
fizičkog stanja pojedinaca.
Izmerili smo obim njihovog struka,
u poređenju sa obimom kukova.
Veći odnos struka i kukova
je pokazatelj lošije forme
nego niži odnos struka i kukova.
Nakon prikupljanja ovih mera,
rekli smo našim učesnicima
da će hodati ka liniji cilja
noseći dodatnu težinu
u nekoj vrsti trke.
Ali pre nego što to urade,
zatražili smo od njih da procene udaljenost
do linije cilja.
Mislili smo da bi fizičko stanje njihovog tela
moglo izmeniti način na koji opažaju udaljenost.
I šta smo otkrili?
Pa, odnos struka i kukova
je predvideo opažanje udaljenosti.
Ljudi koji su bili van forme
zaista su videli daljinu do linije cilja
kao značajno veću
nego ljudi koji su bili u boljoj formi.
Stanje tela ljudi
menja kako oni opažaju sredinu.
Ali to takođe može i naš um.
U stvari, naša tela i umovi
rade u tandemu
da bi izmenili kako vidimo svet oko nas.
To nas je navelo da pomislimo da bi možda ljudi
sa jakom motivacijom
i jakim ciljevima da vežbaju
mogli zapravo videti liniju cilja kao bližu
nego ljudi koji imaju slabiju motivaciju.
Zato da bismo proverili da li motivacija
utiče na naša opažajna iskustva na ovaj način,
sproveli smo drugo istraživanje.
Ponovo smo prikupili objektivne mere
fizičke spreme ljudi,
izmerivši njihov obim struka
i obim kukova,
i dali smo im da obave nekoliko drugih testova fizičke spreme.
Na osnovu povratnih informacija koje smo im davali,
neki od učesnika su nam rekli
da nisu više motivisani da vežbaju.
Osećali su da su već ostvarili svoje ciljeve vezane za fizičko zdravlje
i da neće više ništa učiniti.
Ovi ljudi nisu bili motivisani.
Drugi ljudi, pak, na osnovu povratnih informacija,
rekli su nam da su visoko motivisani da vežbaju.
Imali su snažan cilj da stignu do linije cilja.
Ali opet, pre nego što smo ih poslali da šetaju do linije cilja,
tražili smo da procene udaljenost.
Koliko daleko je bila linija cilja?
I ponovo, kao u prethodnoj studiji,
pronašli smo da je odnos struka i kukova
predvideo opažanje udaljenosti.
Osobe van forme su videle udaljenost kao veću,
videli su liniju cilja kao udaljeniju,
nego ljudi koji su bili u boljoj formi.
Doduše, bitno je da se ovo desilo samo
kod ljudi koji nisu bili motivisani
da vežbaju.
Sa druge strane,
ljudi koji su bili visoko motivisani da vežbaju
videli su udaljenost kao kratku.
Čak i osobe koje su najviše bile van forme
videle su liniju cilja
jednako bliskom,
ako ne malčice bližom,
nego ljudi koji su bili u boljoj formi.
Naša tela mogu da promene
koliko daleko izgleda ta linija cilja,
ali ljudi koji su se posvetili izvodljivom cilju
koji mogu ostvariti u bliskoj budućnosti
i koji su verovali da su sposobni
da postignu taj cilj
zapravo su videli vežbanje kao lakše.
To nas je navelo da se zapitamo,
postoji li strategija koju možemo koristiti
i učiti ljude njome kako bismo pomogli
da izmenimo njihovo opažanje daljine,
pomoći im da vežbanje izgleda lakše?
Okrenuli smo se literaturi nauke o vidu
da bismo otkrili šta da radimo,
i na osnovu onoga što smo pročitali, osmislili smo strategiju
koju smo nazvali "imaj nagradu u vidu".
Ovo nije slogan
sa postera koji za cilj ima da nekog inspiriše.
To je stvarna preporuka
kako da posmatrate svoju okolinu.
Ljudima koje smo naučili ovom strategijom,
rekli smo da usmere svoju pažnju na liniju cilja,
da izbegavaju razgledanje unaokolo,
da zamisle da reflektor
obasjava taj cilj,
i da je sve oko njega mutno
i možda teško da se vidi.
Smatrali smo da bi ova strategija
mogla pomoći da vežbanje izgleda lakše.
Uporedili smo ovu grupu
sa polaznom grupom.
Toj grupi smo rekli:
samo razgledajte okolinu
kao što biste inače radili.
Primetićete liniju cilja,
ali mogli biste takođe primetiti
kantu za đubre sa desne strane,
ili ljude i banderu na levoj strani.
Smatrali smo da će ljudi koji koriste ovu strategiju
videti udaljenost kao veću.
I šta smo otkrili?
Kada smo im zatražili da procene daljinu,
da li je ova strategija bila uspešna
u menjanju njihovog iskustvenog doživljaja?
Da.
Ljudi koji su imali nagradu u vidu
videli su liniju cilja kao 30 odsto bližu
nego ljudi koji su gledali unaokolo
kao što bi i inače radili.
Pomislili smo da je ovo sjajno.
Bili smo zaista uzbuđeni jer je to značilo
da je ova strategija pomogla
da vežbanje izgleda lakše,
ali veliko pitanje je bilo:
da li bi ta pomoć mogla da vežbanje učini
zaista boljim?
Da li bi takođe mogla poboljšati i kvalitet vežbanja?
Sledeće, rekli smo našim učesnicima:
hodaćete ka liniji cilja
noseći dodatnu težinu.
Dodali smo tegove na njihove članke
koji su iznosili do 15 odsto njihove telesne težine,
Rekli smo im da visoko podižu kolena
i brzo hodaju ka liniji cilja.
Posebno smo osmislili ovu vežbu
da bude umereno teška
ali ne nemoguća,
kao većina vežbi
koje zaista poboljšavaju našu fizičku spremu.
Dakle, veliko pitanje:
da li je imati u vidu nagradu
i usko fokusiranje na liniju cilja
izmenilo iskustvo vežbanja?
Jeste.
Ljudi koji su imali nagradu u vidu
rekli su nam da im je bilo potrebno
17 posto manje napora
da urade ovu vežbu
nego ljudi koji su prirodno gledali unaokolo.
To je promenilo njihovo subjektivno iskustvo vežbanja.
Takođe je izmenilo objektivnu prirodu njihovog vežbanja.
Ljudi koji su imali nagradu u vidu
zaista su se kretali 23 odsto brže
nego ljudi koji su prirodno razgledali unaokolo.
Poređenja radi,
porast od 23 odsto
je kao da zamenite vaš Ševi Sajtejšn iz 1980.
za Ševrolet Korvetu iz 1980. godine.
Toliko smo bili uzbuđeni zbog ovoga,
jer je ovo značilo da je strategija
koja ne košta ništa,
koja je laka za korišćenje,
bez obzira da li su u formi
ili se bore da to postignu,
imala veliki efekat.
Imati nagradu u vidu
je činilo da vežba izgleda i deluje lakše
čak i kada su ljudi radili napornije
jer su se kretali brže.
Sad, znam da je dobro zdravlje više
od malo bržeg hodanja,
ali imati nagradu u vidu
bi mogla biti dodatna strategija
koju možete koristiti da biste pomogli u podsticanju
zdravog stila života.
Ako još uvek niste uvereni
da svi mi vidimo svet kroz oči našeg uma,
daću vam još jedan poslednji primer.
Evo fotografije prelepe ulice u Stokholmu, sa dva auta.
Auto pozadi deluje mnogo veće
nego auto koji je ispred.
Međutim, u stvarnosti,
ovi automobili su iste veličine,
ali ih mi ne vidimo tako.
Da li ovo znači da
naše oči prave zbrku
i da je naš mozak u haosu?
Ne, to nipošto ne znači to.
Tako jednostavno naše oči funkcionišu.
Možemo videti svet na drugačiji način,
i ponekad to ne mora biti
u skladu sa stvarnošću,
ali to ne znači da je neko među nama u pravu,
a da neko greši.
Svi mi vidimo svet kroz oči našeg uma,
ali možemo se naučiti da ga vidimo drugačije.
Mogu se prisetiti dana
koji su bili užasno loši po mene.
Muka mi je od svega, mrzovoljna sam, umorna,
i toliko sam loše volje,
i veliki crni oblak
mi visi nad glavom,
i takvim danima,
izgleda da su svi oko mene
takođe nesrećni.
Moj kolega na poslu deluje iznervirano
kada mu zatražim produžavanje roka,
i moj prijatelj deluje frustrirano
kada zakasnim na ručak jer se sastanak odužio,
i na kraju dana,
moj muž deluje razočarano
jer bih radije u krevet nego u bioskop.
I tim danima, kada mi svi izgledaju
uznemireno i ljuto,
pokušavam da se podsetim da postoje drugi načini njihovog sagledavanja.
Možda je moj kolega bio zbunjen,
možda je moj prijatelj bio zabrinut,
i možda je moj muž u stvari saosećao sa mnom.
Dakle svi mi vidimo svet
kroz oči našeg uma,
i nekim danima, može izgledati
da je svet opasno mesto
prepuno izazova i nepremostivih prepreka,
ali ne mora stalno da izgleda tako.
Možemo se naučiti da ga vidimo drugačije,
i kada nađemo način da učinimo da svet
izgleda lepše i lakše,
mogao bi zaista takav i postati.
Hvala vam.
(Aplauz)