A látásunk a legfontosabb,
legkiemelkedőbb érzékünk.
Folyamatosan nézelődünk
a minket körülvevő világ felé,
és hamar azonosítjuk és megértjük
hogy mi az, amit látunk.
Kezdjük csak egy példával
erről a tényről.
Mutatni fogok egy fényképet egy emberről,
csak 1-2 másodpercig,
és szeretném ha felismernétek,
hogy milyen érzelem van az arcán.
Kész?
Tessék. Hallgass az ösztönödre!
Oké. Mit láttál?
Igazából felmérést készítettünk
120 emberrel,
az eredmény pedig vegyes lett.
Az emberek nem értettek egyet abban,
hogy milyen érzelem van az arcán.
Láthattál rossz kedvet.
Ez volt a leggyakoribb válasz
amit kaptunk.
De ha megkérdezed a tőled balra ülőt,
ők lehet megbánást vagy kétkedést láttak,
és ha megkérdezik a jobbra ülőtől,
ők valami teljesen mást is mondhatnak,
például remény vagy empátia.
Nézzük meg még egyszer
ugyanazt az arcot!
Láthatunk valami
teljesen különbözőt,
mert az érzékelésünk szubjektív.
Amiről hisszük, hogy látjuk,
az valójában szűrt tartalom,
a saját lelki szemeink által.
Sok más példa is létezik,
hogy hogyan látjuk a világot a lelki szemünkkel.
Mutatok pár példát.
Fogyókúrázók például
az almát nagyobbnak látják,
mint azok, akik nem számolják a kalóriákat.
Softball játékosok kisebbnek látják a labdát
amikor rosszul játszottak,
azokhoz viszonyítva, akiknek jó estéjük volt.
A politikai meggyőződésünk szintén
befolyásolhatja, ahogy az embereket látjuk,
a politikusokat is beleértve.
A csapatom és én eldöntöttük, hogy ezt leteszteljük.
2008-ban Barack Obama első alkalommal
indult a választáson, és
több száz amerikait megkérdeztünk
1 hónappal a választás előtt.
A felmérés azt mutatta,
hogy egyes amerikaiak azt gondolják,
hogy az ehhez hasonló képek
mutatják meg Obama igazi arcát.
75%-a ezeknek az embereknek
Obamára szavazott a választáson.
Más emberek úgy gondolták, hogy ezek a képek
jellemzik inkább Obamát.
89%-a ezeknek az embereknek
McCainre szavazott.
Sok képet mutattunk Obamáról,
egyszerre csak egyet,
szóval az emberek nem érzékelték, hogy
az egyes képeknél
világosítottuk vagy sötétítettük
a bőrszínét.
Ez hogyan lehetséges?
Hogyan lehetséges, hogy amikor ránézek valakire,
valamire, vagy egy eseményre,
teljesen mást látok,
mint más emberek?
Sokféle válasz létezik,
de meg kell tudnunk többet
a szemünk működéséről.
A látástudósok tudják,
hogy az információmennyiség,
amit látunk
egy adott pillanatban,
amire fókuszálni tudunk, meglehetősen csekély.
Amit élesen látunk
világosan és pontosan,
az egyenlő
a hüvelykujjunk felületével
a kinyújtott karunkon.
Minden más körülötte homályos,
ami a többi információt
a szemünknek zavarossá teszi.
De tisztáznunk kell,
és meg kell értenünk, hogy mi az amit látunk,
és az agyunk az, ami segíti kiegészíteni a részleteket.
Így az érzékelés szubjektív élmény,
és így jutunk el odáig,
hogy az agyunkkal látunk.
Én egy szociálpszichológus vagyok,
és az ilyen kérdések
keltik fel az érdeklődésemet.
Csodálom azokat az időket,
amikor az emberek nem értettek egyet.
Miért van az, hogy valaki
a poharat félig tele,
mások szó szerint
félig üresnek látják?
Miért van az, hogy egy ember, a gondolatai, és érzései alapján
oda jut, hogy teljesen másképpen
látja a világot?
Lényeges ez egyáltalán?
Hogy megválaszoljuk ezeket a kérdéseket,
a csapatom és én elmerültünk
egy szituációban, ami
nemzetközi figyelmet kapott:
az egészségünk és fittségünkről.
A világ minden táján
emberek túlsúllyal küzdenek,
és különböző jó tanácsok vannak,
amik segítenek nem elhízni.
Például, a legjobb szándékunkban áll
az ünnepek után mozogni,
de a valóságban az amerikaiak többsége
tapasztalja, hogy az újévi kívánságuk
Valentin napra már sehol sincs.
Bátorítjuk magunkat,
ígérgetünk magunknak,
hogy ez lesz a mi évünk,
és formába jövünk,
de ez nem elég hozzá,
hogy elérjük az ideális súlyunkat.
Miért is?
Természetesen nincs egyszerű válasz,
de egy dolog miatt vitatkoznék,
mert az agyunk látása
ellenünk dolgozhat.
Egyes emberek a mozgást
szó szerint nehezebbnek,
míg mások ugyanezt
könnyebbnek látják.
Tehát, első lépésként teszteltük ezeket a kérdéseket,
amihez gyűjtöttünk objektív méréseket
az emberek fizikai állapotáról.
Lemértük a derekukat, majd
arányítottuk ezt a csípőméretükhöz.
A magas derék-csípő arányszám
kevésbé fitt embereknél jelentkezik,
míg alacsonyabb az arányszám a fittebbeknél.
Miután ezeket a számokat begyűjtöttük,
megmondtuk a résztvevőknek,
hogy gyalogoljanak a célig
egy extra terhet cipelve,
versenyszerűen.
Mielőtt elindultak,
megkértük őket, hogy saccolják meg
a cél távolságát.
Úgy gondoltuk, hogy a fizikai állapotuk
megváltoztatja az érzékelt távolságot.
Mit is találtunk?
A derék-csípő arány alapján
megjósolható a távolság érzékelése.
Az emberek akik nem fittek
a célig való távolságot annyival
nagyobbnak saccolták,
mint a fittebb társaik.
Testük önképe, állapotuk szerint változott,
ahogyan a környezetet érzékelték.
Az agyunk is képes erre.
A testünk és agyunk
közösen dolgoznak,
hogy úgy formálják, ahogy a világot látjuk.
Ez arra enged következtetni, hogy
motivált emberek
kemény edzési szándékkal,
közelebbinek láthatják a célvonalat azoknál,
akiknél gyengébb a motiváció.
Hogy leteszteljük, hogy a motiváció
hatással van-e az érzékeinkre ezúton,
egy második tanulmányt indítottunk.
Ismét objektív méréseket állítottunk fel
az emberek állóképességéről,
lemérve a derekuk körfogatát,
a csípőjük körfogatát,
és pár egyéb állóképességi tesztet csináltunk.
A visszajelzéseink alapján
egyes résztvevőink azt mondták,
hogy nem motiváltak további edzésre.
Úgy érezték elérték a célt,
és nem szeretnének még mást is csinálni.
Ezek az emberek nem motiváltak.
Mások, a visszajelzésünk alapján,
továbbra is motiváltak az edzéshez.
Erős késztetés volt bennük, hogy célba érjenek.
A verseny előtt ismét megkérdeztük,
hogy mekkorának látják a távolságot.
Milyen messze volt a cél?
Ismét, mint az előző kísérletnél,
a derék-csípő arányszám
megjósolható volt a táv érzékeléshez.
A nem fitt emberek messzibbnek érzékelték
a céltávolságot, mint akik
náluk jobb formában voltak.
Fontos megjegyezni, hogy ez csak azoknál
jelentkezett, akik nem motiváltak,
hogy edzenek.
Másrészt
akik motiváltak, hogy edzenek,
a távolságot rövidnek látták.
A legkevésbé fitt jelentkező is
úgy látta a célt,
olyan közelinek,
ha nem egy picit közelebb is,
mint a fittebb résztvevők.
A testünk tud változni aszerint,
hogy milyen messzinek látjuk a célt,
de azok az emberek, akik
könnyebben elérhető célt tűztek ki,
és akik hittek benne, hogy képesek
elérni azt a célt,
azok könnyebbnek látták a feladatot.
Ez elgondolkodtatott minket,
van valamilyen stratégia amit felhasználva
segíthetünk az embereknek megváltoztatni
a távolságérzékelésüket, és ezzel
a feladatot könnyebbnek tűnővé tehetjük?
A látásszakértőkhöz fordultunk,
hogy megértsük mit kell tennünk,
és az olvasottak alapján előálltunk egy stratégiával,
amit "Tartsd a szemed a fődíjon"-nak neveztünk.
Ez nem egy szlogen
egy inspiráló poszterről.
Ez egy irányelv,
hogy hogyan lásd a környezetet.
Akiket így képeztünk,
azt mondtuk nekik, hogy koncentráljanak a célra,
ezzel elkerülve a körbenézést,
elképzelve egy reflektort,
ami a célra irányul,
és minden más körülötte homályos,
és nehezen látható.
Úgy gondoltuk ez a stratégia
segíti, hogy könnyebb legyen a feladat.
Összehasonlítottuk ezt a csoportot
az eredeti csoporttal.
Ezeknek azt mondtuk, hogy
csak lássák a tájat,
ahogy természetes.
Észreveszik a célvonalat,
de a jobbra lévő
kukás dobozt is észlelik,
vagy az embereket, lámpaoszlopot balról.
Úgy gondoljuk, hogy az emberek ezzel a stratégiával
messzebbnek látták a célt.
Mit is tapasztaltunk?
Amikor kértük, hogy mérjék fel a távot,
a stratégia vajon működött-e,
megváltoztatva az átélt érzékelést?
Igen.
Az emberek akik a célra figyeltek
30%-al közelebbinek látták
azoknál, mint akik körbe néztek,
és természetesnek vették.
Úgy gondoltuk ez óriási volt.
Ez azt jelentette, hogy
ez a technika segít könnyebbnek
láttatni a feladatot,
de a nagy kérdés az,
hogy ez segíthet-e könnyebbé tenni
a feladatot?
Segíthet-e ez javítani
az edzés minőségén?
Ezután a résztvevőknek azt mondtuk,
sétáljanak a célig,
plusz súllyal.
Bokájukra plusz súlyt tettünk, ami
15%-a volt a testsúlyuknak.
A térdüket magasba emelve kellett
a célig sietve eljutniuk.
Ezt a feladatot úgy terveztük meg,
hogy kihívást jelentsen,
de nem lehetetlen,
mint egyes feladatok,
amik valóban növelik edzettségünket.
A nagy kérdés pedig:
a cél szem előtt tartása
és a csak arra fókuszálás
segített-e megváltoztatni a feladat érzékelését?
Segített.
A résztvevők, akik a célra összpontosítottak
úgy nyilatkoztak, hogy 17%-kal
kevesebb erőfeszítésbe került,
hogy elvégezzék a feladatot,
mint azok az emberek, akik körbenéztek.
Megváltoztatta azt, ahogy a feladatot
szubjektívan érzékelték.
Ez megváltoztatta a jellegét is
a feladatuknak.
Akik koncentráltak a célra,
23%-kal gyorsabban mozogtak
azoknál az embereknél, akik körülnéztek.
Hogy egy példával érzékeltessük,
23% növekedés olyan, mint
elcserélni az 1980-as Chevy Citationt
egy 1980-as Chevrolet Corvettere.
Nagyon megörültünk ennek, mert
ez azt jelenti, hogy ez a stratégia
semmibe nem kerül,
nagy hatásfokú,
egyszerűen használható
akár formában vagy, akár
formába szeretnél jönni.
Ha a célra fókuszálsz,
a feladat könnyebbnek látszik és érződik,
még akkor is, ha komolyabb a feladat,
mert gyorsabban mozogtak.
Most már tudom, hogy az egészség többről szól,
mint sétálni egy picit gyorsabban,
de a szemedet a célon tartva
egy plusz segítség lehet
amit használhatsz, hogy
egészségesebb legyél.
Ha ez nem győzött meg,
hogy a világot a saját szemünkkel és agyunkkal látjuk,
hadd mondjak egy utolsó példát.
Itt egy fénykép egy csodálatos utcáról, Stockholmban, két autóval.
A hátsó autó sokkal nagyobbnak tűnik,
mint az elülső.
A valóságban ezek
az autók ugyanakkorák,
de így látjuk őket.
Ez azt jelenti akkor, hogy a
szemünk megkergült és
az agyunk össze van zavarodva?
Egyáltalán nem.
Csak így működik a szemünk.
A világot lehet máshogyan látjuk,
és néha ez nem összeegyeztethető
a valósággal, de
az nem jelenti azt, hogy egy valakinek van igaza,
és a másiknak nincs.
Mi mind a tudatunkkal látjuk a világot,
de meg tudjuk tanítani magunkat másképp látni.
Vissza tudok emlékezni bizonyos napokra,
melyek szörnyűek voltak számomra.
Amikor elegem van, zsémbes, fáradt vagyok,
és annyira le vagyok maradva,
sötét felhők gyülekeznek
a fejem felett,
és ilyen napokon
úgy tűnik az engem körülvevő
emberek is rosszkedvűek.
Munkahelyen a kollégám bosszús,
amikor egy határidő kitolását kérem,
a barátaim frusztráltak, amikor
későn érek oda ebédre, mert egy tárgyalás elhúzódott,
és nap végén,
a férjem csalódottan néz, mert
inkább ágyba fekszem, mint moziba megyek vele.
Ezeken a napokon, amikor mindenki
ideges és mérges rám,
megpróbálom emlékeztetni magam, hogy máshogy is nézhetek rájuk.
A kollégám lehet össze volt zavarodva,
talán a barátaim aggódtak,
és a férjem átérezte a bajomat.
Mi mindannyian a saját szemünkkel
látjuk a világot,
egyes napokon úgy tűnhet,
hogy a világ veszélyes,
és leküzdhetetlen kihívásokkal teli hely,
de nem kell így kinéznie mindig.
Megtaníthatjuk magunknak, hogy máshogy lássunk,
és ha megtanultuk, akkor
a világ kedvesebbnek, könnyebbnek tűnhet,
és azzá is válhat.
Köszönöm!
(Taps)