ראייה היא החוש הכי חשוב ומועדף שיש לנו.
אנחנו תמיד מסתכלים
על העולם מסביבנו,
ובמהירות אנחנו מזהים ומבינים
מה אנחנו רואים.
בואו נתחיל עם דוגמה
לעובדה הזאת.
אני הולכת להראות לכם תמונה של איש,
רק לשנייה או שתיים,
ואני רוצה שאתם תזהו
את הרגש בפנים שלו.
מוכנים?
הנה. תלכו על תחושת הבטן שלכם.
אוקיי. מה ראיתם?
ובכן, אנחנו סיקרנו
למעלה מ-120 אנשים,
והתוצאות היו מעורבבת.
אנשים לא הסכימו
על הרגש שרואים בפניו.
אולי ראיתם חוסר נוחות.
זו הייתה התגובה הכי נפוצה שקיבלנו.
אבל אם תשאלו את האיש משמאלכם,
הם אולי אמרו חרטה או ספקנות,
ואם תשאלו משהו מימינכם,
הם אולי אמרו משהו שונה לחלוטין,
כמו תקווה או אמפתיה.
אז כולנו מסתכלים
על אותם פנים שוב.
אנחנו אולי נראה משהו
שונה לחלוטין,
בגלל שהתפיסה שלנו היא סובייקטיבית.
מה שאנחנו חושבים שאנחנו רואים
בעצם מסונן
דרך העין של התודעה שלנו.
כמובן, יש הרבה מאוד דוגמאות אחרות
לאיך שאנחנו רואים את העולם דרך העין של התודעה שלנו.
אני הולכת להראות לכם רק חלק.
אז אנשים בדיאטה, למשל,
רואים תפוחים כגדולים יותר
מאשר אנשים שלא סופרים קלוריות.
שחקני כדור בייסבול רואים את הכדור כקטן,
אם הם בדיוק יצאו מזמן לא מוצלח,
בהשוואה לאנשים שהיה להם מוצלח במיוחד.
והאמת, האמונות הפוליטיות שלנו גם
יכולות להשפיע על הדרך שאנחנו רואים אנשים אחרים,
כולל פוליטיקאים.
אז קבוצת המחקר שלי ואני החלטנו לבחון את השאלה הזאת.
ב-2008, ברק אובמה רץ בבחירות לנשיאות
בפעם הראשונה,
ואנחנו סיקרנו מאות אמריקאים
חודש לפני הבחירות.
מה שגילינו בסקר הזה
היה שחלק מהאנשים, חלק מהאמריקאים,
חושבים שתמונות כאלו
משקפות הכי טוב את איך שאובמה באמת נראה.
מהאנשים האלו, 75%
הצביעו לאובמה בבחירות עצמן.
אנשים אחרים, למרות שחשבו שתמונות כמו זאת
משקפות את איך שאובמה באמת נראה.
89% מתוך האנשים האלו
הצביעו למקיין.
אנחנו הצגנו הרבה תמונות של אובמה
אחת אחת,
כך שאנשים לא יבינו שאנחנו למעשה שינינו
בין תמונה אחת לאחרת
את גוון העור שלו לבהיר יותר
או כהה יותר מלאכותית.
איך זה אפשרי?
איך זה יכול להיות שאני מסתכלת על אדם,
על חפץ, או על אירוע,
אני רואה משהו מאוד שונה
ממה שמישהו אחר רואה?
ובכן, יש לזה הרבה סיבות,
אבל סיבה אחת דורשת שנבין
קצת יותר על איך העיניים שלנו עובדות.
אז מדעני הראייה יודעים
שהכמות של המידע
שאנחנו רואים
בכל נקודת זמן מסוימת,
מה שאנחנו מתמקדים בו הוא יחסית קטן.
מה שאנחנו יכולים לראות בחדות גבוהה
ובבהירות ודיוק
שווה ערך
לפני השטח של האגודל שלנו
ביד מתוחה קדימה.
כל דבר אחר בסביבה מטושטש,
כל מה שנמצא שם מתורגם
לעיניים שלנו במעורפל.
אבל אנחנו חייבים לוודא
ולהבין את מה שאנחנו רואים,
וזו התודעה שלנו שעוזרת לנו למלא את החור הזה.
כתוצאה מכך, תפיסה ראייתית היא חוויה סובייקטיבית,
וכך קורה שאנחנו
רואים דרך העין של התודעה שלנו.
אז, אני פסיכולוגית חברתית,
ושאלות כמו זאת
באמת מסקרנות אותי.
אני מוקסמת מהפעמים האלו
שאנשים לא רואים עין בעין.
למה קורה שמישהו
רואה כוס חצי מלאה,
בזמן שמישהו אחר רואה אותה
חצי ריקה?
מה יש בכך שאדם אחד חושב ומרגיש
שמוביל אותם לראות את העולם
בצורה שונה לחלוטין?
ושאם זה בכלל משנה?
אז כדי להתחיל להתמודד עם השאלות האלו,
קבוצת המחקר שלי ואני החלטנו להתעמק
בעניין שקיבל תשומת לב בינלאומית:
הבריאות והכושר שלנו.
ברחבי העולם,
אנשים מתאמצים לנהל את המשקל שלהם,
ויש המון אסטרטגיות שונות
שעוזרות לנו לשמור על המשקל.
לדוגמא, אנחנו קובעים את הכוונות הכי טובות
להתאמן אחרי החגים,
אבל האמת, שרוב האמריקאים
מגלים שההחלטות מיום השנה החדשה
נשברות עד חג האהבה.
אנחנו מדברים לעצמנו
בדרכים מאוד מעודדות,
אומרים לעצמנו שהשנה הזאת היא השנה
לחזור חזרה לכושר,
אבל זה לא מספיק כדי להחזיר אותנו
למשקל האידיאלי שלנו.
אז למה?
כמובן, אין תשובה פשוטה,
אבל סיבה אחת, אני טוענת,
היא שעין התודעה שלנו
אולי עובדת נגדנו.
חלק מהאנשים רואים מילולית כושר כדבר יותר קשה,
וחלק מהאנשים רואים מילולית כושר כדבר יותר קל.
אז, כצעד ראשון לבדוק את השאלות האלו,
אספנו מדידות אובייקטיביות
של כושר גופני של אנשים.
מדדנו את היקף המותניים שלהם,
ביחס להיקף הירכיים שלהם.
יחס מותן-לירך גבוה יותר
הוא אינדיקטור לפחות כושר גופני
מאשר יחס מותן-לירך נמוך יותר.
אחרי שאספנו את המדידות האלו,
אמרנו למשתתפים שלנו
שהם ילכו לקו הסיום
תוך כדי שהם סוחבים עוד משקל
במין סוג של תחרות.
אבל לפני שהם עשו את זה,
ביקשנו מהם להעריך את המרחק
לקו הסיום.
חשבנו שהמצב הפיזי של הגוף שלהם
אולי ישנה את איך שהם רואים את המרחק.
אז מה מצאנו?
ובכן, יחס המותן-לירך
חזה תפיסות של מרחק.
אנשים שלא היו בכושר גופני
ראו את המרחק לקו הסיום
הרבה יותר גדול
מאנשים שהיו יותר בכושר.
המצב הגופני של האנשים
שינה את איך שהם תפסו את סביבתם.
אבל כך גם יכולה התודעה שלנו.
למעשה, הגוף והמוח שלנו
עובדים במקביל,
כדי לשנות את איך שאנחנו רואים את העולם מסביבנו.
הדבר הזה הוביל אותנו לחשוב שאולי אנשים עם מוטיבציה חזקה, ומטרות טובות להתאמן
אולי רואים באמת את קו הסיום יותר קרוב
מאשר אנשים שיש להם מוטיבציה יותר חלשה.
אז כדי לבחון האם המוטיבציה
משפיעה על החוויה התפיסתית שלנו,
יצרנו בדיקה שנייה.
שוב, אספנו מדידות אובייקטיביות
של הכושר הגופני של אנשים,
מדדנו את היקף המותניים
ואת היקף הירכיים,
וביקשנו מהם לעשות כמה מבחני כושר.
בהתבססות על המשובים שנתנו להם,
חלק מהמשתתפים אמרו לנו
שאין להם מוטיבציה להתאמן יותר.
הם הרגישו כאילו הם השיגו את המטרות שלהם
והם לא הלכו לעשות שום דבר אחר.
לאנשים האלו לא הייתה מוטיבציה.
אבל, אנשים אחרים, בהתבסס על המשוב שלנו,
אמרו לנו שיש להם מוטיבציה גבוהה להתאמן.
הייתה להם מטרה חזקה להגיע לקו הסיום.
אבל שוב, לפני שנתנו להם ללכת לקו הסיום,
ביקשנו מהם להעריך את המרחק אליו.
כמה רחוק קו הסיום?
ושוב, כמו הבדיקה הקודמת,
מצאנו כי יחס מותן-לירך
חזה את תפיסת המרחק.
אנשים שלא היו בכושר ראו את המרחק כגדול יותר,
ראו את קו הסיום רחוק יותר,
מאשר אנשים שהיו בכושר יותר טוב.
חשוב להגיד, שזה קרה רק
לאנשים שלא הייתה להם מוטיבציה
להתאמן.
מצד שני,
אנשים שהייתה להם מוטבציה גבוהה להתאמן
ראו את המרחק כקצר יותר.
אפילו האנשים שהכי היו מחוץ לכושר
ראו את קו הסיום
קרוב באותה המידה,
אם לא אפילו יותר קרוב,
מאשר אנשים שהיו בכושר יותר טוב.
אז הגוף שלנו יכול לשנות
את כמה קו הסיום נראה לנו רחוק,
אבל אנשים שהתחייבו למטרה אפשרית,
שהם יכולים להשלים בעתיד הקרוב
ושהאמינו שהם יכולים
להשלים את המטרה
ראו את האימון כקל יותר.
זה גרם לנו לתהות,
האם יש אסטרגיה שנוכל להשתמש בה
ללמד אנשים שתעזור להם
לשנות את תפיסת המרחק שלהם,
שתעזור להם לראות את האימון כקל יותר?
אז פנינו לספרי מדע הראייה
כדי להבין מה אנחנו צריכים לעשות,
ועל בסיס מה שקראנו, יצרנו אסטרטגיה
שקראנו לה, "שמור את העיניים על המטרה".
אז זה לא הסלוגן
מפוסטר מעורר השראה.
זו הוראה
לצורת ההסתכלות שלך על הסביבה.
לאנשים שאימנו באסטרטגיה הזאת
אמרנו להתמקד בקו הסיום,
לא להסתכל מסביב,
לדמיין שאור זרקורים
מאיר על קו הסיום,
ושהכל מסביב לו מטושטש
ואולי קשה לראות אותו.
חשבנו שהאסטרטגיה הזאת
תעזור לתרגיל להראות קל יותר.
השוונו את הקבוצה הזאת
לקבוצת ביקורת.
לקבוצה הזאת אמרנו,
רק תסתכלו מסביב על הסביבה
כמו שהייתם עושים.
אתם רואים את קו הסיום,
אבל אתם אולי גם תשימו לב
לפח זבל מימין,
או האנשים ועמוד התאורה משמאל.
אנחנו חשבנו שאנשים שהשתמשו באסטרטגיה הזאת
יראו את המרחק כגדול יותר.
אז מה גילינו?
שביקשנו מהם להעריך את המרחק,
האם האסטרטגיה נחלה הצלחה
בשינוי חוויית התפיסה שלהם?
כן.
אנשים שהשאירו את העיניים שלהם על המטרה
ראו את קו הסיום 30% יותר קרוב
מאשר האנשים שהסתכלו מסביב
כמו שהם בדרך כלל עושים.
חשבנו שזה מעולה.
היינו מאוד נרגשים משום שזה אמר
שהאסטרטגיה הזאת עזרה לגרום
לתרגיל להראות קל יותר,
אבל השאלה הגדולה הייתה,
האם היא יכולה לגרום לתרגיל
להיות יותר טוב?
האם היא יכולה לשפר את האיכות
של התרגיל?
אז בהמשך, אמרנו למשתתפים שלנו,
אתם הולכים ללכת לקו הסיום
תוך כדי שאתם סוחבים עוד משקל.
הוספנו משקולות לקרסוליים שלהם
ששקלו בערך 15% ממשקל גופם.
אמרנו להם להרים את הברכיים שלהם גבוה
וללכת במהירות לקו הסיום.
תיכננו את התרגיל שיהיה
מאתגר בינונית
אבל לא בלתי אפשרי,
כמו רוב התרגילים
שמשפרים את הכושר הגופני שלנו.
אז השאלה הגדולה:
האם שמירת העיניים על המטרה
והתמקדות צרה על קו הסיום
שינתה את החוויה של התרגיל?
כן.
אנשים ששמרו עיניים על המטרה
אמרו לנו אחריה שהיא דרשה
17% פחות מאמץ
להם לעשות את התרגיל
מאשר אנשים שהסתכלו מסביב בטבעיות.
היא שינתה את החוויה הסובייקטיבית
של התרגיל
היא גם שינתה את טבע המטרה
של התרגיל.
אנשים ששמרו עיניים על המטרה
זזו 23% מהר יותר
מאשר אנשים שהסתכלו מסביב בטבעיות.
כדי לשים את זה בפרספקטיבה,
עליה של 23%
היא כמו להחליף את השברולט סייטיישן 1980
בשברולט קורבט 1980.
היינו מאוד נרגשים מזה,
כי זה אמר שהאסטרטגיה
שלא עולה כלום,
שקל לאנשים להשתמש בה,
לא משנה מצבם הגופני
או המאמץ להגיע לכושר,
השפיעה מאוד.
לשמור את העיניים על המטרה
גרם לתרגיל להראות ולהרגיש קל יותר
אפילו שהאנשים עבדו קשה יותר
בגלל שהם זזו מהר יותר.
עכשיו, אני יודעת שיש יותר לבריאות
מאשר ללכת טיפה יותר מהר,
אבל לשמור את העיניים על המטרה
יכולה להיות עוד אסטרטגיה
שאתם יכולים להשתמש בה כדי לחיות
בסגנון חיים בריא.
אם אתם לא משוכנעים עדיין
שאנחנו רואים את העולם דרך עין התודעה שלנו,
תנו לי לתת לכם דוגמא אחרונה.
הנה תמונה של רחוב יפה בסטוקהולם, עם שתי מכוניות.
המכונית מאחור נראית הרבה יותר גדולה
מאשר זאת שמקדימה.
אבל, במציאות,
המכוניות האלו באותו גודל,
אבל זה לא איך אנחנו רואים את זה.
אז האם זה אומר
שהעיניים שלנו השתגעו
ושהמוח שלנו מבולגן?
לא, זה לא אומר את זה בכלל.
זה פשוט איך שהעיניים שלנו עובדות.
אנחנו אולי רואים את העולם בצורה שונה,
ולפעמים זה לא מתיישר עם המציאות.
אבל זה לא אומר שרק אחד מאיתנו צודק
והשני טועה.
כולנו רואים את העולם דרך עין התודעה שלנו,
אבל אנחנו יכולים ללמד את עצמנו לראות אותו אחרת.
אני יכולה לחשוב על ימים
שהלכו מאוד גרוע בשבילי.
נמאס לי, התמרמרתי, התעייפתי,
והייתי כ"כ מאחור,
והיה שם ענן שחור גדול
מעל הראש לי,
ובימים כאלו,
זה נראה כאילו כולם סביבי
מדוכאים גם.
הקולגות שלי בעבודה נראו מעוצבנים
שביקשתי הארכה לדד ליין,
והחברים שלי נראו מתוסכלים
שאיחרתי לצהריים בגלל שהפגישה התארכה,
ובסוף היום,
הבעל שלי נראה מאוכזב
בגלל שהעדפתי ללכת למיטה מאשר ללכת לסרט.
ובימים כאלו, כשכולם נראים לי
מודאגים וכועסים,
אני מנסה להזכיר לעצמי שיש דרך אחרת לראות אותם.
אולי הקולגה שלי היה מבולבל,
אולי החברה שלי דאגה לי,
או אולי הבעל שלי הרגיש אמפתיה במקום אכזבה.
אז כולנו רואים את העולם
דרך עין התודעה שלנו,
ובחלק מהימים, זה נראה
שהעולם מסוכן
ומאתגר ובלתי עביר,
אבל הוא לא חייב להראות כך כל הזמן.
אנחנו יכולים ללמד את עצמנו לראות אותו אחרת,
וכשנמצא דרך לגרום לעולם
להראות נחמד וקל יותר,
הוא אולי גם יהיה כזה.
תודה לכם. (מחיאות כפיים)