Sjećam se kako nas je majka dovela u Britanski muzej u Londonu.
Majčina je obitelj bila iz Iraka.
Odmah nas je odvela u asirske galerije
i u dvoranu s reljefom „Lov na lavove kralja Asurbanipala”.
Nema ništa zanimljivije kao kad s deset godina otkrijete prvi strip
i saznate da ga je vaš narod izradio.
Okrenula se prema nama i pitala nas: „A što to radi ovdje?”
Tad smo snažno osvijestili činjenicu
da ti muzeji nisu samo ti pristojni relikvijari za predmete
koji se razmjenjuju među kulturama,
nego da su ti predmeti nasilno oduzeti.
Bio je to muzej, ali i palača zločina.
[Michael Rakowitz: Proganjanje Zapada]
„Nevidljivi neprijatelj ne bi trebao postojati”
djelo je koje sam počeo raditi 2006.
U razdoblju nakon američke invazije na Irak
više od 8 000 rukotvorina ukradeno je iz Iračkog nacionalnog muzeja.
Počeo sam razmišljati što bi za te rukotvorine značilo
da se vrate kao duhovi i opsjedaju muzeje na Zapadu.
U ovaj su projekt, nažalost, uključena i arheološka nalazišta
koja su devastirale skupine kao što je ISIS.
Ovo je instalacija „Dvorana F” u sjeverozapadnoj palači Nimruda.
Kada je uništena 2015., u njoj je bilo dvjesto reljefa.
No prvotno je u njoj bilo njih 600.
Većina njih iskopana je sredinom 1800-ih
i zatim odaslana u različite ustanove na Zapadu.
Zapad pripisuje vrijednost umjetninama iz tog dijela svijeta,
no ne postoji nikakva simetrija kad u obzir uzmete način
na koji se obezvrjeđuju narodi iz tih krajeva.
Reljefi su postavljeni prema prvotnom arhitektonskom otisku.
Ovim se projektom posjetitelja želi staviti u položaj Iračana
u toj palači jedan dan prije nego što ju je ISIS razorio.
I pokazati kolikom dijelu povijesti nisu imali pristup kao i praznine
u i kroz koje su bili prisiljeni gledati.