Jag var den första kvinnliga presidenten
i en afrikansk nation.
Och jag tycker att fler länder borde prova på det.
(Skratt)
(Applåder och jubel)
När glastaket väl har krossats,
kan det aldrig lagas igen,
hur mycket någon än skulle försöka göra det.
När jag mottog presidentskapet i Liberia
i januari 2006,
stod vi inför väldiga utmaningar som land efter en konflikt:
en kollapsad ekonomi,
förstörd infrastruktur,
dysfunktionella institutioner,
enorma skulder,
uppsvälld statsförvaltning.
Vi stod också inför
utmaningarna för dem som hade blivit bortglömda.
De huvudsakliga offren i alla inbördeskrig:
kvinnor och barn.
Min första dag på kontoret
var jag förväntansfull ...
och jag var utmattad.
Det hade varit en väldigt klättring
till dit jag var.
Kvinnor hade varit de som hade lidit mest
i vår inbördeskonflikt,
och det hade varit kvinnor som hade löst den.
Vår historia berättar om
många kvinnor fyllda av styrka och handlingskraft.
En ordförande för Förenta Nationernas generalförsamling,
en känd domare för en regional domstol,
en rektor från University of Liberia.
Jag visste att jag måste forma
ett väldigt starkt lag
med kapacitet att ta itu med
vår nations utmaningar.
Och jag ville sätta kvinnor på alla toppositioner.
Men jag visste att det inte var möjligt.
Och då nöjde jag mig med att sätta dem på strategiska positioner.
Jag rekryterade en väldigt kunnig ekonom från Världsbanken
till att bli vår finansminister,
för att leda vår insats för skuldlättnad.
En annan till att bli utrikesminister,
för att återaktivera våra bilaterala och multilaterala förbindelser.
Den första kvinnliga polischefen
för att rikta in sig på rädslorna hos våra kvinnor,
som hade lidit så mycket under inbördeskriget.
En annan till att bli jämställdhetsminister,
för att kunna garantera beskydd och deltagande hos kvinnor.
Tids nog,
justitieministern,
ministern för den offentliga förvaltningen,
jordbruksministern,
handels- och industriministern.
Deltagande och ledarskap
var utan motstycke i min administration.
Och även om jag visste
att det inte fanns tillräckligt med kvinnor med erfarenhet nog
att forma en regering med enbart kvinnor -
som jag ville -
nöjde jag mig med att tillsätta flera kvinnor
på lägre ledningsnivåer,
som företagsledare,
som administratörer,
i lokala styrelser,
i diplomatisk tjänst,
i domarkåren,
i offentliga institutioner.
Det fungerade.
I slutet av 2012,
hade vår ekonomiska tillväxt nått en toppnivå på nio procent.
Vår infrastruktur återuppbyggdes i en rasande fart.
Våra institutioner fungerade igen.
Vår skuld på 4,9 miljarder
hade mestadels blivit avskriven.
Vi hade bra förbindelser med Internationella Valutafonden,
Världsbanken,
African Development Bank.
Vi hade också välfungerande förbindelser
med alla våra afrikanska systerländer
och många nationer runt om i världen.
Våra kvinnor kunde sova gott om nätterna igen,
utan rädsla.
Våra barn log igen,
som jag lovade dem i mitt öppningsanförande.
Vår nations anseende
och trovärdighet,
som hade gått förlorade under de många åren av konflikt
blev återställda.
Men framsteg är aldrig garanterade.
Och i vår lagstiftande församling, under min första mandatperiod,
var 14 procent kvinnor.
Under den andra mandatperioden,
hade det sjunkit till åtta procent,
eftersom miljön blev mer och mer giftig.
Jag fick min beskärda del av kritik och giftighet.
Ingen är perfekt.
Men det finns inget mer förutsägbart
än en stark kvinna
som vill förändra saker och ting,
som är modig nog att säga ifrån,
som är handlingskraftig.
Men jag är okej med kritiken.
Jag vet varför jag tog de beslut jag gjorde
och jag är nöjd med resultatet.
Men det är därför som flera kvinnliga ledare behövs.
För det kommer alltid att finnas de som vill bryta ner oss,
som vill tvinga isär oss,
eftersom de vill behålla status quo.
Trots att subsahariska Afrika har haft stora genombrott
i kvinnors ledarskap och deltagande,
speciellt inom lagstiftning -
i parlamentet, som det kallas -
så många kvinnor,
50 procent och mer, i en av våra nationer,
gott och väl över 60 procent, det bästa i världen -
men vi vet att det inte är tillräckligt.
Även om vi måste vara väldigt tacksamma
och applådera framstegen som vi har gjort,
vet vi att det finns mycket mer arbete som måste göras.
Arbetet måste ta itu med de kvarliggande rester
av strukturella ...
något emot kvinnor.
På för många platser,
är politiska partier
baserade på nedlåtenhet,
patriarkat,
kvinnofientlighet
som försöker hålla kvinnor borta
från sina rättmätiga platser,
som stänger dem ute
från ledarpositioner.
Alltför ofta får kvinnor -
fastän de uträttar mer,
fastän de har lika eller högre kompetens -
ojämlik lön.
Och därför måste vi fortsätta arbeta
för att förändra saker och ting.
Vi måste kunna förändra stereotyper.
Vi måste kunna säkerställa
att dessa strukturella barriärer tas bort,
de har hindrat kvinnor
från att kunna ha den rättvisa de så rättmätigt förtjänar.
Och vi måste också arbeta med män.
Eftersom det alltmer,
finns erkännande för
att full rättvisa mellan könen
kommer att garantera en starkare ekonomi,
en mer utvecklad nation,
en mer fredlig nation.
Och det är därför som vi måste fortsätta att arbeta.
Och det är därför vi är partners.
Jag kommer att starta ett center för kvinnor och utveckling
som kommer att sammanföra -
(Applåder)
kvinnor som har startat
och är engagerade i att ansluta sig till ledarskap.
Med kvinnor som har utmärkt sig
och har gjort framsteg inom ledarskap tillsammans.
Över en 10-årsperiod,
tror vi starkt på
att vi kommer att skapa en våg av kvinnor
som är beredda,
att tveklöst,
skapa medvetet ledarskap och inflytande
i hela samhället.
Det är därför...
(Skratt)
som jag vid 81 års ålder inte kan pensionera mig.
(Applåder och skratt)
(Applåder och jubel)
Kvinnor arbetar för en förändring
i Afrika.
Kvinnor arbetar för en förändring
över hela världen.
Jag kommer att vara bland dem,
och jag är en av dem,
för alltid.
(Applåder)
Tack för att ni har lyssnat.
Gå ut och förändra världen.
(Applåder och jubel)