Jeg var den første kvindelige præsident
i en afrikansk nation.
Og jeg mener, at flere lande burde prøve det.
(Latter)
(Bifald og jubel)
Når glasloftet er blevet knust,
kan det aldrig blive sat sammen igen --
selvom man prøver.
Da jeg overtog præsidentembedet i Liberia
i januar 2006,
havde vi enorme udfordringer efter at have været en nation i konflikt:
en kollapset økonomi,
ødelagt infrastruktur,
dysfunktionelle institutioner,
enorm gæld,
enorm statsforvaltning.
Vi stod også med mennesker,
der var blevet efterladt.
De direkte ofre af alle borgerkrige:
kvinder og børn.
På min første dag som præsident
var jeg spændt...
og jeg var udmattet.
Det havde været en meget lang kamp
til hvor jeg var.
Kvinderne havde lidt mest
i vores civile konflikt,
og kvinder havde været dem, der løste den.
Vores historie har
mange stærke og handlekraftige kvinder.
En præsident for FN's generalforsamling,
en anerkendt dommer,
en rektor på University of Liberia.
Jeg vidste, at jeg skulle sammensætte
et meget stærkt hold
med evnerne til at håndtere
vores nations udfordringer.
Og jeg ville have kvinder i alle topstillingerne.
Men jeg vidste, at det var umuligt.
Så jeg accepterede blot at give dem strategiske stillinger.
Jeg rekrutterede en meget dygtig økonom fra Verdensbanken
til at være vores finansminister,
som skulle lede gældslettelsesindsatsen.
En anden til at være vores udenrigsminister,
som skulle genoprette vores bilaterale og flersidige forhold.
Den første kvindelige politichef
som skulle håndtere frygten hos kvinderne,
der havde lidt under borgerkrigen.
En anden til at være kønsminister,
som skulle sikre kvinders beskyttelse og deltagelse.
Med tiden også
justitsministeren,
ministeren for offentligt arbejde,
landbrugsministeren og
ministeren for handel og industri.
Deltagelse i lederskab
var hidtil uset i min administration.
Og selvom jeg vidste,
at der ikke var nok kvinder med den rette erfaring
til et ministerium kun med kvinder
-- som jeg ønskede --
nøjedes jeg med at udpege adskillige kvinder
som til ministerieroller,
som ledere,
som administratorer,
til de lokale myndigheder,
til diplomatiske roller,
i retsvæsenet,
i offtenlige institutioner.
Det fungerede.
I slutningen af 2012,
havde vores økonomi vokset med op til 9%.
Vores infrastruktur blev hurtigt genopbygget.
Vores institutioner fungerede igen.
Vores gæld på 4,9 milliarder
var stort set annulleret.
Vi havde gode forhold med Den Internationale Valutafond,
Verdensbanken,
Den Afrikanske Udviklings Bank.
Vi havde også gode arbejdsrelationer
til alle vores afrikanske naboer
og mange nationer over i hele verden.
Vores kvinder kunne igen sove roligt om natten
uden frygt.
Vores børn smilede igen,
som jeg lovede dem i min første tiltrædelsestale.
Vores nations omdømme
og troværdighed,
der blev skadet af årene med konflikt,
blev genopbygget.
Men fremgang er aldrig garanteret.
Der var 14% kvinder i min lovgivende forsamling
i min første valgperiode.
I den anden periode,
faldt det til 8%,
fordi miljøet var blevet mere giftigt.
Jeg blev udsat for en del kritik og giftige bemærkninger.
Ingen er perfekt.
Men intet er mere forudsigeligt
end en stærk kvinde,
som ønsker at ændre tingene,
som er modig nok til at sige fra,
og som udviser dristighed.
Men jeg har det fint med kritikken.
Jeg ved, hvorfor jeg traf mine beslutninger,
og jeg er glad for resultaterne.
Men det er derfor flere kvindelige ledere er nødvendigt.
For der vil altid være mennesker, som vil nedbryde os,
og som vil splitte os ad,
fordi de er imod ændringer.
Selvom subsahariske Afrika har haft mange gennembrud
i kvinders lederskab og deltagelse,
specielt i den lovgivende forsamling
-- i parlamentet.
50% kvinder eller flere,
og endda over 60% i en af vores nationer,
hvilket er det højeste i verden.
Men vi ved, det ikke er nok.
Mens vi skal være taknemmelige
og bifalde den fremgang vi har gjort,
ved vi, at arbejdet er langt fra ovre.
Arbejdet skal fokusere på de sidste levn
af strukturel ...
et eller andet mod kvinder.
For mange steder,
f.eks. politiske partier,
er baseret på vennetjenester,
patriarki,
og kvindehad,
som prøver at afholde kvinder
fra deres retmæssige steder,
og derved udelukke dem
fra lederpositioner.
Kvinder oplever ofte --
selvom de præsterer bedre og
har de samme eller bedre kompetencer --
ulige løn.
Så vi må fortsat arbejde på
at ændre tingene.
Vi skal kunne ændre stereotyperne.
Vi skal kunne håndtere
de strukturelle barrierer,
som har afholdt kvinder
fra at have den ligeværdighed, som de fortjener.
Og vi skal også arbejde med mændene.
Fordi der er en stigende
anerkendelse af,
at komplet ligestilling
vil sikre en stærkere økonomi,
en mere udviklet nation,
og en mere fredfyldt nation.
Det er derfor, at vi skal fortsætte arbejdet,
og det er derfor, vi er partnere.
Jeg vil lancere et Center for Kvinder og Udvikling
som vil samle kvinder,
(Bifald)
der er gået i gang og ønsker
at blive en del af lederskabet.
Med kvinder, som sammen har
udmærket sig og avanceret i lederskab.
Vi tror stærkt på, at vi
over en 10-års periode,
kan skabe denne bølge af kvinder,
som er forberedt på
åbentlyst at øge deres
internationale lederskab og indflydelse
i hele samfundet.
Derfor kan jeg,
(Griner)
som 81-årig, ikke gå på pension.
(Bifald og latter)
(Bifald og jubel)
Kvinder arbejder på
at ændre Afrika.
Kvinder arbejder på
at ændre verden.
Jeg er med dem,
og en af dem,
for evigt.
(Bifald)
Tak for at I lyttede.
Gå ud og ændr verden.
(Bifald og jubel)