(Maori nyelven: Az én hegyem Taupiri.)
(Waikato a folyóm.)
(A nevem Marylin.)
(Helló.)
Amikor még nagyon fiatal voltam,
az új-zélandi parlament tagjává választottak.
Olyan fiatalon az ember többnyire mások történeteiből tanul.
Emlékszem egy nőre, aki megsérült egy farmbalesetben,
amikor a birkanyírás időszaka közeledett
a farmukon.
Hogy helyettesíteni tudják, szükség volt egy pásztorra,
egy birkanyíró munkásra,
és persze valakire, aki közben vezeti a háztartást,
és főz a birkanyíró csapatra.
A nő édesanyja segített az utóbbiban.
De a család nem kapott kártérítést az édesanya miatt,
mert rendszerint az anyák és a családtagok látják el ezeket a feladatokat.
Valamelyik évben egy új-zélandi aranybányász cég pályázatot adott be,
hogy a mi gyönyörű Pirongia hegyünkön bányászhasson.
Ez a hegy
telis-tele van rendkívüli ökoszisztémákkal,
és érintetlen, őshonos zöldellő erdőkkel.
Ez a terület oxigént termelt, szén-dioxidot nyelt el,
veszélyeztetett és beporzást végző fajoknak adott otthont
a mezőgazdasági terület környékén.
A bányászcég terjedelmes gazdasági tervezetet készített,
ami azt elemezte, mennyi pénzbeli értéket hozna létre
a hegyünkön végzett bányászati tevékenységekkel,
mindarról a növekedésről és fejlődésről,
ami megmutatkozna Új-Zéland költségvetési előrejelzéseiben,
mi pedig csak arra gondoltunk,
hogy számunkra milyen értéket jelent a hegy.
Szerencsére a pályázatot elutasították.
Azután eszembe jutott egy nő,
akinek három öt év alatti gyereke volt,
és az idős szüleit is gondozta,
de senki nem gondolt arra, hogy idővel
segítségre lesz szüksége a gyereknevelésben,
mert ő nem volt fizetett munkaerő.
Egy ismétlődő minta kezdett kirajzolódni ezekben a történetekben.
Én pedig elkezdtem mélyebbre ásni,
hogy megtaláljam a gyökerét az értékeknek és a mintáknak,
amelyek ezekben a történetekben megjelentek.
Meg is találtam egy gazdasági képletben,
amit „bruttó hazai terméknek”
vagy GDP-nek neveznek.
Biztosan hallottak már róla.
De valószínűleg sokan nem tudják, mit is jelent igazából.
A mérés alapszabályait nyugati szakemberek vázolták fel 1953-ban.
Létrehoztak egy termelési határvonalat
e szabályok megteremtésével.
Azt számították bele a mérésbe,
ami piaci tranzakcióhoz köthető volt.
Tehát a határvonal egyik felén
minden számított, ami piaci tranzakciót foglalt magában.
Mindegy, hogy a tranzakció legális, vagy nem.
Az illegális kereskedelem fegyverekkel, lőszerekkel,
drogokkal, veszélyeztetett fajokkal;
az embercsempészet,
mind segíti a gazdasági növekedést,
és beleszámít a mérésbe.
A termelési határvonal másik oldalán
egy különös fogalom jelent meg a mérési szabályok között,
miszerint az úgynevezett „másodlagos termelők” által végzett munka
semennyi, vagy csekély értékkel bír.
Tehát akkor lássuk, hogy ebben a teremben hány másodlagos termelő jelent meg ma.
Az elmúlt hét során
kik szállították családtagjaikat, vagy az ő holmijaikat
bármilyen fizetség nélkül?
Hányan takarítottak, porszívóztak, söprögettek egy kicsit,
vagy tették rendbe a konyhát?
Ugye?
Na és mi van a nagy családi bevásárlással?
És a főzéssel? Az utána következő mosogatással?
A mosással? A vasalással?
(Nevetés)
A közgazdaságtan szempontjából
ezek szabadidős tevékenységek.
(Nevetés)
(Taps) (Éljenzés)
És mi van azokkal a nőkkel,
akik várandósak voltak és gyereket szültek?
Igen.
Hát, sajnálom, hogy ezt kell mondanom,
mert meglehet, hogy nehéz volt,
de abban az időszakban önök nem termeltek.
(Nevetés)
Néhányan lehet, hogy szoptatták is a gyermeküket.
Az új-zélandi nemzeti számlák alapján –
így nevezik a számadatokat, melyek alapján a GDP-t kiszámolják –
az új-zélandi nemzeti könyvelés alapján
a bivaly-, kecske-, bárány- és tehéntej
érték,
de az emberi anyatej nem.
(Nevetés)
Pedig a legjobb táplálék a Földön.
A legnagyobb befektetés, amit egy gyermek jövőbeni egészsége
és oktatása érdekében tehetünk.
De nem így tartják számon.
Az összes ilyen tevékenység a termelési határ kedvezőtlen oldalán áll.
És amit nagyon fontos tudni
erről a könyvelési keretrendszerről,
hogy „könyvelésnek” nevezik,
de nincs tartozásoldala.
Csak folytatódik a piaci csere,
és ez mind segíti a fejlődést.
Christchurch-ben vagyunk,
ahol az emberek megéltek egy pusztító természeti katasztrófát,
és talpra álltak.
Egészen azóta
Új-zélandról azt állítják,
hogy a növekedési mutatóink kiválóak, mert újraépítjük Christchurch-öt.
De veszteségekről szó sincs
a nemzeti könyvelési rendszerben,
mint például elvesztett életekről,
földterületekről,
épületekről,
és különleges természeti helyekről.
Na most, valószínűleg kezd önöknek is egyértelművé válni,
hogy ez a termelési határvonal a környezetünkkel összefüggésben áll.
Amikor bányászunk,
erdőket irtunk ki,
amikor megsemmisítjük a környezetünket,
amikor túlhalásszuk tengeri erőforrásainkat –
legálisan vagy nem –
amíg piaci csere történik, mindez a növekedést segíti.
A természetes környezetünk békén hagyása,
fenntartása, védelme
szemmel láthatóan nem ér semmit.
Tehát hogyan és mit tehetünk ez ellen?
Nos, 30 éve írtam először erről.
Ezután 2008-ban, a pénzügyi világválság kezdetén,
Sárközy, a francia elnök megkért három férfit,
akik közgazdasági Nobel-díjat nyertek –
Sen, Fitoussi és Stiglitz –
hogy felfedezzék,
amiről én már 30 évvel azelőtt írtam.
(Nevetés)
(Taps)
„Az egy főre eső GDP és a jelenlegi növekedési mutatók – mondták –
úgy látszik, nem a legjobb módja
a közrend alakításának.”
És én teljesen egyetértek velük!
(Nevetés)
Az egyik dolog, amit észrevesz az ember ezekről a szabályokról,
hogy felülvizsgálták őket 1968-ban,1993-ban és 2008-ban is,
és a felülvizsgálatokat többnyire statisztikusok végzik.
A statisztikusok tudják, hogy mi a gond az adatokkal,
de a közgazdászok szinte soha nem teszik fel maguknak ezt a kérdést.
Ezért 2019-ben
a GDP még rosszabb állapotban van.
Ugyebár, a GDP méréséhez szükséges,
hogy valamilyen termelés,
szolgálatnyújtás vagy fogyasztás
történjen a nemzetállamban,
és hogy tudjuk, hol történik.
De dollárbilliók keringnek a világon,
nagyrészt a Google, Facebook, Twitter közreműködésével,
számos adóparadicsomon átszivárogtatva,
hogy amikor a számítógépünkre
letöltünk egy szoftvert,
ne tudjuk, hol hozták azt létre,
és őszintén, azt sem tudja senki, hogy mi hol használjuk azt.
Ezek az adóparadicsomok
annyira eltorzítják a GDP-t,
hogy körülbelül három éve
Európa gyanakodva tekintett Írországra,
és azt mondta: „Szerintünk helytelenül számoltok be.”
A következő évben a GDP-jük 35%-kal emelkedett.
Az összes szabadidős tevékenységet,
amit pihenésképp, nem termelve végeztek,
mérni lehet.
Meg lehet mérni időhasználati felmérésekkel.
És ha megnézzük, hogy mennyi időt dolgoznak
a fizetetlen szektorban,
szinte minden általam eddig látott ország statisztikája szerint
egyértelműen ez a szektor a legnagyobb az adott ország gazdaságában.
Az elmúlt három évben például
a Brit statisztikus megállapította,
hogy az összes fizetetlen munka egyenértékű az összes gyártással
és kiskereskedelemmel Nagy-Britanniában.
Ausztráliában
a legnagyobb gazdasági szektor a fizetetlen gyermekgondozás,
és a második legnagyobb az összes többi fizetetlen munka,
megelőzve a banki, biztosítási és pénzközvetítői szolgáltatásokat,
melyek a piaci ágazat legnagyobb részét képezik.
A múlt évben az ausztráliai Viktória állam miniszterelnöke bejelentette,
hogy az állam GDP-jének fele
egyenlő volt a fizetetlen munka értékével.
Politikai döntéshozóként
nem lehet jó döntéseket hozni,
ha a nemzeti gazdaság legjelentősebb szektora
láthatatlan.
Így nem feltételezhető, hogy tudjuk, mik a szükségletek.
Nem tudjuk megállapítani, hol van időhiány.
Nem tudjuk orvosolni a legkritikusabb problémákat.
De akkor mi helyettesíthetné a GDP-t?
Hát, a GDP-vel sok más szempontból is baj van.
A magatartásunk nincs összhangban a GDP-vel.
Nagyon sok ember a világ minden pontján használ háztartási eszközöket –
az autójukat, az otthonukat, önmagukat –
az Uberen és az Airbnb-n.
És nem, nem kellene a fizetetlen szektor eszközeivel
pénzt keresni a piaci szektorban.
Ez olyan zavaró!
(Nevetés)
És nagyon nehezen mérhető.
Szóval a közgazdászok nem akarják tudni,
mi a baj a drága GDP-jükkel,
és szerintem annyi gondjuk van, hogy elvonulhatnak egy csendes sarokba,
és továbbra is közölhetik ugyanazt,
és tartsák magukat távol tőlünk
a dumájukkal a tőkéről,
természeti kincsekről
és más dolgokról, melyekkel életünk többi részére hatnak.
Úgy gondolom, az időhasználat a legfontosabb jelzője a haladásnak.
Mindegyikünknek pontosan ugyanannyi van belőle.
Ha kritikus problémákba ütközünk a jövőben,
egy szilárd adatbázisra van szükségünk,
mert bármit is változtatunk a GDP-n,
az rajtunk fog ragadni legalább 50 évig.
Ezért valami olyanra van szükségünk, ami tartós, állandó,
és amit mindenki megért.
Mert ha időhasználati adatokat mutatnék önöknek,
akkor mindannyian elkezdenének bólogatni.
Azonnal felismernék, hogy mit jelent.
És őszintén,
ha a GDP-adatokat tenném maguk elé,
sokan valószínűleg inkább elmennének teázni egyet.
(Nevetés)
A környezetünk minőségére is oda kell figyelnünk.
Ahogy telnek az évek,
egyre jobban tudjuk mérni a pusztulását,
és hogy mennyire keveset védelmezünk már.
És mégis, a klímaváltozáltozással
nem kell nagy tudomány ahhoz, hogy lássuk, érezzük, tudjuk,
mi történik gyönyörű bolygónkkal.
Ennek az országnak szüksége van arra,
hogy előtérbe helyezzük a tudást, amit a „kaitiakitanga”-ból,
a „whanaungatanaga”-ból
és a maori néptől szerezhetünk, akik évszázadok óta itt vannak.
Parlamenti képviselőként,
ha nem közgazdasági gondolkodásmóddal rendelkezünk,
különböző adatok alapján hozunk döntéseket.
Mérlegelnünk kell a kompromisszumokat.
Alaposan átgondolni a következményeket,
amelyek túlmutatnak a GDP növekedésén vagy csökkenésén.
A közgazdászok mindent pénzügyi kérdéssé akarnak konvertálni,
még az időhasználati adatokat is,
hogy továbbra is agyalhassanak azon,
hogy a GDP növekedett, vagy csökkent.
Ez nem a legjobb megközelítés.
Mások azt kérdezték tőlem:
„Marilyn, miért nem dolgozol ki egy rendszert,
ami a fizetetlen munkát,
a terhességet, a szülést és a szoptatást is
beleszámítja a GDP-be?”
Nagyon fontos morális és etikai okból a válaszom:
nem akarom, hogy a Föld legértékesebb dolgai, amelyeket kincsnek tartok,
bekerüljenek egy olyan könyvelési rendszerbe,
amely szerint a háború segíti a fejlődést.
(Taps) (Éljenzés)
Tehát mostantól,
amikor a híreket hallgatják,
már nem fognak lefagyni, ha azt hallják, GDP.
Azt gondolják majd:
„Tudom miről beszélnek, és ez nincs így jól.”
(Nevetés)
Tudom, hogy vannak alternatívák,
és az időmet arra fogom szentelni, hogy kijavítsam az embereket,
beszéljek velük erről az értékrendszerről,
és a lehetséges alternatívákról is.
Mert az emberiségnek
és a bolygónknak
kell egy alternatíva.
Köszönöm.
(Taps) (Éljenzés)