A Sátán a városba érkezett.
De pánikra semmi ok, csak feketemágia-bemutatót akar tartani.
Ez az abszurd feltételezés a központi eleme Mihail Bulgakov remekművének,
A Mester és Margaritának.
Az 1930-as évek Moszkvájában írott mű
a politikai szatíra, történelmi fikció s okkult miszticizmus szürreális keveréke,
a XX. század egyik legjelentősebb,
de az egyik legkülönösebb regényévé vált.
A történet a moszkvai irodalmi elit két tagjának beszélgetésével indul,
amelyet egy Woland nevű, külföldi tudósként bemutatkozó,
a fekete mágia szemléltetésére érkezett
fura férfiú megjelenése szakít félbe.
Az idegen filozófiai vitába keveredik a két társával,
és félelmetes jóslatokat tesz sorsukról.
Majd az olvasó hirtelen az első századi Jeruzsálemben találja magát.
Ott az elgyötört Poncius Pilátus
vonakodva ítéli halálra názáreti Jézust.
A narratívában a két helyszín váltakozik.
Wolandnak és udvartartásának: Azazellónak, Korovjovnak, Hellának
és Behemótnak, az óriási kandúrnak,
úgy látszik, rejtelmes varázserejük van,
amelyet mutatványuk színre vitelére használnak,
miközben pusztulást és zűrzavart hagynak maguk után.
A regény fekete humora nagyrészt nemcsak a szereplők démoni viselkedéséből ered,
hanem a valóságból mint háttérből is.
A történet ugyanazon körülmények közt játszódik, amelyben Bulgakov írta:
a Szovjetunió sztálini időszaka tetőfokán.
A művészek és szerzők szigorú cenzúra körülményei között alkottak,
bebörtönzés, száműzetés vagy kivégzés fenyegette őket,
ha a hatalom úgy vélte, hogy működésük aláássa az állam ideológiáját.
Ha megkapták is a jóváhagyást,
munkájukat, lakhelyüket, utazásukat és minden egyebet
a kiismerhetetlen bürokrácia szabályozta.
A regényben Woland ezt a rendszert a valóság szövetével együtt
fergeteges eredménnyel manipulálja.
Mikor fejek repülnek le testekről, és pénz hullik az égből,
ezt a moszkvaiak kicsinyes önzéssel fogadják, amely rávilágít,
hogy eszményei ellenére mennyire kapzsivá és cinikussá vált a szovjet társadalom.
A tárgyilagos meseszövés szándékosan keveri
a természetfeletti események furcsaságát
a szovjet életmód abszurd mindennapjaival.
De hát hogy sikerült ilyen bomlasztó regényt megjelentetnie Bulgakovnak
az elnyomó rezsimben?
Hát... nem jelentette meg.
Több mint 10 évig írta A Mester és Margaritát.
Mivel Sztálin személyes kedvence volt,
őt magát nem fenyegette súlyos üldöztetés,
de színdarabjainak és írásainak zöme nem jelenhetett meg,
és noha biztonságban élt, de elnémítva.
A szerző 1940-ben történt halála után
a kézirat még mindig kiadatlan maradt.
Az 1960-as években a cenzúrázott változatát végül kinyomtatták,
és a kézirat csonkítatlan példányai
titokban, szamizdatként terjedtek.
A teljes szöveget csak 1973-ban jelentették meg,
megírása után több mint 30 évvel.
Bulgakov tapasztalata a cenzúrával és a művészete korlátozásával
önéletrajzi elemet vitt a regény második részébe,
amelyben végül megismerjük alteregóját.
A Mester a névtelen szerző, aki évekig dolgozott a művén,
de elégette, miután a kiadó visszautasította a kéziratot;
Bulgakov ugyanezt tette saját regényével.
Az igazi főszereplő mégis Margarita, a Mester szeretője.
A nő odaadása szeretőjének föladott álma iránt
furcsán kapcsolódik a sátáni csapat kalandjaihoz;
és szürreális végkifejlet felé viszi a történetet.
Fekete humora és bonyolult szerkezete dacára
A Mester és Margarita alapvetően meditáció művészetről, szerelemről és megváltásról,
amely sosem csap át cinizmusba.
A regény jócskán megkésett megjelenése és az esélyeket cáfoló túlélése
ékes bizonyítéka annak, amit Woland mond a Mesternek:
"Kézirat sosem ég el."