„Am oameni în mine.”
Așa cânta regretata Abbey Lincoln.
Am făcut din acest vers o mantra.
„Am oameni în mine.”
Jomama Jones este persoana din mine la care apelez pentru îndrumare.
Este alter ego-ul meu.
O personific în reprezentațiile mele din 1995,
și ea își face apariția când are ceva valoros de oferit oamenilor.
În aceste vremuri de schimbări radicale,
mă bucur să fiu vehiculul mesajului ei către voi.
Jomama Jones: Ce-ar fi
dacă ți-aș spune că totul va fi bine...
dar dacă ți-aș spune că nu încă?
Ce-ar fi dacă ți-aș spune că te așteaptă
încercări mai mari decât te-ai temut vreodată?
Ce-ar fi dacă ți-aș spune că ai să te prăbușești...
jos, mai jos, și mai jos?
Dar dacă ți-aș spune că te vei surprinde pe tine însuți?
Ce-ar fi dacă ți-aș spune că vei fi suficient de curajos?
Ce-ar fi dacă ți-aș spune
că nu toți vom ieși la liman?
Dar dacă ți-aș spune
că asta este așa cum trebuie să fie?
Ce-ar fi dacă ți-aș spune că am văzut viitorul?
Îți plac mâinile mele?
Sunt expresive, nu?
Acum privește-ți propriile mâini. Haide, fă-o!
Au cules multă istorie prin atingerile lor
și semne ale viitorului sunt gravate în palmele lor.
Uneori, mâinile cuprind strâns,
alteori, mâinile dau drumul.
Ce-ar fi dacă ți-aș spune
că totul se va destrăma?
Hmmm...
Doamnelor și domnilor
și cei altfel intitulați,
eu sunt Jomama Jones.
Unii mă numesc un superstar al muzicii soul sonic
și sunt de acord,
deși chiar și în trecutul meu aceasta era din viitor.
Hai să te duc înapoi la zilele de copilă.
Imaginează-ți scena asta:
era Ziua Plantării,
o sărbătoare inventată de mine
pentru grupul de tineri negri pe care-l înființasem.
M-am repezit spre casă ca să-mi pun hainele de grădinărit
când l-am prins pe unchiul Freeman cu mâța-n sac.
Stătea aplecat peste pușculița mea cu un ciocan în mână.
Se pregătea să-mi fure monedele.
Și vedeți voi,
unchiul Freeman era un om bun la toate.
Putea să repare orice,
un scaun rupt, un ghiveci spart,
sau chiar să reînvie plantele bunicii.
Avea o atingere magică asupra lucrurilor stricate...
și asupra oamenilor „stricați”.
Mă lua cu el deseori când avea de lucru
și-mi spunea: „Hai, Jo,
hai să facem ceva pentru ca lumea asta să fie mai bună”.
Mâinile lui erau mari și bătătorite
și-mi aminteau mereu de rădăcini de copac smulse din pământ.
Pe când munceam, el discuta cu oamenii
despre schimbarea pe care o credea foarte aproape.
L-am văzut reparând speranțe șubrede
și făcându-i pe oameni să-și ridice fruntea sus.
Mâinile lui răscoleau răsăritul.
Iar acum se pregătea să-mi spargă pușculița.
Am spus: „Înapoi, omule, și arată-mi mâinile!”
Vedeți voi, ironia este
că el îmi dăduse toate monedele vechi găsite sub dușumele de la muncă.
Iar eu le puneam în pușculiță
alături de banii câștigați prin învârtelile mele de copil.
Însă, spre primăvara lui 1970,
unchiul Freeman își cam ieșise din mână
și-și cam pierduse slujbele.
Vedea în mâinile lui un viitor apăsător
de nedreptăți civile și pierderi ale puterii negrilor.
Ultima picătură venise în iarna anterioară
când îl împușcaseră pe Fred Hampton.
Copleșit de frică
și furie
și durere,
unchiul Freeman a încercat să-și joace viitorul.
A strâns prea tare
și a început să parieze pe numere.
„Unul din numerele asta va fi norocosul, copila mea.
Ai o monedă pentru unchiul Free...”
Unii dintre voi aveți o astfel de rudă.
Dar eu am știut imediat că trebuie să fac ceva.
Am țâșnit și am luat acel ciocan
și am spart pușculița.
Unchiul Freeman a început să plângă în timp ce eu strângeam monedele.
„Nu cumpărăm un bilet de loterie, unchiule Freeman.
Haide!”
Am cheltuit fiecare cent la magazinul de semințe.
Vă amintiți de grupul meu de grădinari?
Nu s-au împotrivit când l-am adus pe unchiul Freeman
să-și pună mâinile în pământ din nou
și să afâneze solul pentru semințele noastre.
Chiar și prietena mea Taesha a venit și l-a bătut pe spate,
spunând: „Plângi, unchiule Freeman.
Plângi și descarcă-te!”
„Asta nu o pot repara”, suspina el.
Acesta este un străvechi viitor truism.
Nu era primul care simțea astfel și nu avea să fie ultimul.
Chiar acum, pare că totul se destramă ireparabil.
Așa și este.
Dar, această destrămare poate fi o descătușare,
indiferent cât de violentă sau de nesigură
și înfricoșătoare pare.
Problema este...
că nu reușim singuri.
Unchiul Freeman a plâns atât de mult în ziua când am plantat semințele,
încât ne-a servit drept sistem de irigație.
„Nu mai știu cine sunt, copila mea”,
mi-a spus la apusul soarelui.
„Bun, unchiule Freeman.
Bun.
Ești iarăși nou
și exact așa avem nevoie de tine.”