A kilencvenes években egy kísérletben
a résztvevők azt idézték fel, amikor gyerekként eltévedtek egy nagy áruházban.
Többen is részletesen le tudták írni az élményt,
sőt, volt, aki arra is emlékezett, hogy az őt megtaláló idős úr
flanel inget viselt.
Pedig valójában egyikük sem tévedt el soha bevásárlóközpontban.
A hamis emlékek akkor keletkeztek, amikor a kísérletvezető pszichológusok
közölték velük, hogy gyerekként eltévedtek,
és bár nem biztos, hogy van erről emlékük,
de a szüleik emlékeznek rá.
És nemcsak mutatóban voltak, akik emlékezni véltek az eseményre –
a résztvevők negyede emlékezett.
Ez valószínűtlenül magas aránynak tűnik,
de valójában egy gyakran tapasztalt jelenség áll mögötte.
Az emlékeink néha megbízhatatlanok.
Bár egyelőre nem ismerjük e téves működés
idegrendszeri magyarázatát,
a kutatások rávilágítottak a leggyakoribb esetekre,
amikor emlékeink képesek eltávolodni a valós eseményektől.
Az áruházi kísérlet arra mutat rá, hogy a külső forrásból,
például más személytől vagy hírekből
származó információ hogyan épül be
saját személyes emlékeink közé, anélkül, hogy észrevennénk.
És ez a fajta befolyásolhatóság csak egy az emlékeinkre ható tényezők közül.
Egy másik kísérletben
a kutatók a résztvevőknek véletlenszerűen összeválogatott képeket
villantottak fel,
köztük egy olyan egyetemről is, ahol addig egyikük sem járt.
Amikor a képeket három héttel később újra megmutatták,
a résztvevők többsége úgy vélte, hogy valószínűleg vagy egészen biztosan
jártak már valamikor az egyetemen.
A résztvevők egy adott kontextusban kapott információt – a látott képet –
tévesen egy valódinak hitt emlékhez társították.
Egy másik kutatásban a résztvevőknek egy nagyító képét mutatták,
majd arra kérték őket, hogy képzeljenek maguk elé egy nyalókát.
Sokan erre úgy emlékeztek később, hogy a nagyítót és a nyalókát is látták.
Problémát okozott, hogy a tárgyakat a megfelelő kontextusba helyezzék:
vagyis, hogy tényleg látták, vagy csak elképzelték őket.
Egy másik tanulmány, amelyben több mint 2000 alany véleményét kérték ki
a marihuána legalizálásáról,
az emlékeket befolyásoló további hatásra világított rá.
A résztvevőknek 1973-ban és 1982-ben tettek fel kérdéseket.
Azok, akik 1973-ban kiálltak a marihuána legalizálása mellett,
de 1982-ben ellene voltak,
nagyobb eséllyel emlékeztek úgy, hogy már 1973-ban is ellene voltak –
így teremtve meg az összhangot a korábbi és az aktuális véleményük között.
Aktuális véleményünk, érzéseink és élményeink
befolyásolhatják a múltbéli érzéseinkről tárolt emlékeket.
Egy másik kísérletben
a kutatók a résztvevők két csoportjával egy háború körülményeit ismertették,
majd azt kérték tőlük, hogy értékeljék a felek esélyét a győzelemre.
Mindkét csoportnak ugyanazt az információt adták,
de csak az egyik csoportnak mondták el, ki nyerte meg valójában a háborút.
A másik csoport nem ismerte a történelmi esemény valós kimenetelét.
Elméletben a két csoport válaszainak hasonlítaniuk kell,
mivel a győzelem esélyét nem befolyásolja,
hogy valójában ki győzött.
Ha 20% esély van egy viharra, és kitör a vihar,
a vihar esélye ettől még nem változik visszamenőlegesen 100%-ra.
Mégis, az a csoport, amelyik ismerte a háború kimenetelét,
a győztes felet esélyesebbnek látta a győzelemre, mint a másik csoport.
Az emlékezés e hibáinak a való életben is lehetnek következményei.
Ha nyomozók irányítottan kérdeznek szemtanúkat vagy gyanúsítottakat,
a befolyásolhatóság miatt lehetséges, hogy egy személyt tévesen azonosítanak,
vagy a vallomások nem lesznek megbízhatók.
De ha nem is alkalmaznak irányított kérdéseket,
a téves emlékkapcsolás is okozhat pontatlanságot a szemtanúk beszámolójában.
A bíróságon,
ha a bíró egy bizonyítékot figyelmen kívül hagy,
és ezt kéri az esküdtektől is, nem biztos, hogy azok képesek lesznek rá.
Az egészségügyben, ha egy beteg másodvéleményt szeretne,
és a második orvos ismeri az első diagnózisát,
ez az ismeret befolyásolhatja a következtetését.
Az emlékeink nem tükrözik tökéletesen a valóságot,
inkább szubjektív észlelések.
És ez nem feltétlenül baj.
Gond akkor van, ha az emlékeket tényként kezeljük,
ahelyett, hogy elfogadnánk ezt az alapigazságot
emlékeink természetéről.