(Sjunger) Jag ser månen. Månen ser mig.
Månen ser någon som jag inte ser.
Gud signe månen, och Gud signe mig,
och Gud signe den någon som jag inte ser.
Om jag kommer till himlen, innan du gör det,
ska jag göra ett hål och dra dig igenom det.
Och jag ska skriva ditt namn, på varje stjärna,
och därför ska världen
ändå kännas nära.
Astronauten kommer inte till jobbet idag.
Han har sjukskrivit sig.
Han har stängt av sin mobil, sin laptop, sin sökare, sin väckarklocka.
Det ligger en fet gul katt och sover på hans soffa,
regndroppar mot fönstret,
och inte ens en antydan till kaffe i köksluften.
Alla är upptrissade.
Ingenjörerna på 15:e våningen har slutat arbeta med sin partikelmaskin.
Antigravitationsrummet läcker,
till och med den fräknige pojken med glasögon,
vars enda jobb är att ta ut soporna, är nervös,
fumlar med påsen, tappar ett bananskal och en pappersmugg.
Ingen märker.
De är alltför upptagna med att räkna ut hur mycket tid som förlorats.
Hur många galaxer tappar vi i sekunden.
Hur lång tid innan vi kan skjuta upp en ny raket, någonstans.
En elektron flyger från sitt energimoln.
Ett svart hål har brutit ut.
En mor dukar färdigt middagsbordet.
Ett Law & Order-maraton startar.
Astronauten sover.
Han har glömt att stänga av sin klocka,
som tickar, likt en metallpuls mot hans handled.
Han hör det inte.
Han drömmer om korallrev och plankton.
Hans fingrar finner kuddvaret som seglingsmaster.
Han vänder sig på sidan, öppnar sina ögon genast.
Han tänker att dykare måste ha det mest fantastiska jobbet på jorden.
Så mycket vatten att glida genom!
(Applåder)
Tack.
När jag var liten kunde jag inte förstå konceptet
att man bara kan leva ett liv.
Jag menar inte metaforiskt.
Jag menar att jag faktiskt trodde att jag skulle få göra
allt som fanns att göra
och vara allt som fanns att vara.
Det var bara en tidsfråga.
Och det fanns inga begränsningar baserade på ålder, eller kön,
eller ras, eller ens rätt tidsålder.
Jag var säker på att jag faktiskt skulle få uppleva
hur det kändes att vara ledare för medborgarrättsrörelsen,
eller en tioårig pojke på en gård när torkan slog till,
eller en kejsare av Tang-dynastin i Kina.
Min mamma säger att när folk frågade mig
vad jag ville bli när jag blev stor,
var mitt svar
en prinsess-ballerina-astronaut.
Och vad hon inte förstår är att jag inte försökte uppfinna ett nytt superyrke.
Jag listade saker som jag skulle få vara:
Prinsessa, ballerina och astronaut.
Och jag är ganska säker på att listan inte slutade där.
Jag blev oftast avbruten.
Det var aldrig frågan om huruvida jag skulle göra något, det var frågan om när.
Och jag var säker på att om jag skulle göra allt,
så var jag nog tvungen att sätta fart,
för det fanns så mycket att göra.
Så mitt liv befann sig i ständigt skyndande.
Jag var alltid rädd för att hamna efter.
Och eftersom jag växte upp i New York, så tyckte jag
att skyndsamhet var rätt normalt.
Men när jag växte upp gick det sakta upp för mig,
att jag inte skulle få leva något mer än ett liv.
Jag visste bara hur det kändes att vara en tonårstjej
i New York City,
inte en tonårskille på Nya Zeeland,
inte en baldrottning i Kansas.
Jag fick bara se det genom mina ögon och det var ungefär här
som jag blev besatt av berättelser,
därför att det var genom berättelser som jag kunde se
genom någon annans ögon, oavsett hur kortvarigt eller ofullkomligt.
Och jag började törsta efter att få höra om andra människor upplevelser
för att jag var så avundsjuk på att det fanns hela liv
som jag aldrig skulle få leva, och jag ville höra
om allt som jag missade.
Och genom transitiva egenskaper, insåg jag
att vissa människor skulle aldrig få uppleva hur det känns
att vara en tonårstjej i New York City.
Vilket betydde att de inte skulle få veta
hur tunnelbaneresan efter den första kyssen känns
eller hur tyst det blir när det snöar,
och jag ville att de skulle få veta, jag ville berätta
och det blev fokus för min besatthet.
Jag sysselsatte mig med berättande, att dela berättelser och samla dem.
Och det är bara alldeles nyligen som jag insåg
att jag inte alltid kan skynda på poesi.
I april är det nationella poesimånaden, där finns en utmaning som
många poeter i poesigemenskapen deltar i,
och den kallas för 30/30-utmaningen.
Tanken är att man ska skriva en dikt varje dag i hela april månad.
Förra året provade jag för första gången och jag blev exalterad
av effektiviteten i min poesiproduktion.
Men i slutet av månaden tittade jag tillbaka
på de 30 dikter jag hade skrivit,
och upptäckte att de alla försökte säga samma sak,
det hade bara tagit 30 försök att lista ut hur det ville bli sagt.
Och jag insåg att det antagligen är lika med andra berättelser på en större skala.
Jag har berättelser som jag har försökt berätta i flera år,
jag skriver om och skriver om och söker ständigt efter rätt ord.
En fransk poet, en essäist vid namn Paul Valery
sa att en dikt blir aldrig färdig, den blir bara övergiven.
Och det här skrämmer mig, därför att det skulle innebära att
jag kan redigera och skriva om i evigheter och det är upp till mig att avgöra
när en dikt är färdig och när jag kan lämna den.
Och det här går rakt emot min fanatiska natur
att hitta rätt svar, de perfekta orden, och den rätta formen.
Och jag använder poesi i mitt liv, som ett sätt att navigera
och jobba igenom saker.
Men bara för att jag avslutar dikten, betyder inte det att jag har löst
vad det nu var jag försökte lista ut.
Jag tycker om att återbesöka gamla dikter,
för att de visar mig precis var jag var i det ögonblicket.
Och vad jag försökte navigera genom
och orden som jag valde till min hjälp.
Jag har en berättelse som jag har snubblat över i åratal
och jag är inte säker på om jag har hittat den perfekta formen,
eller om det här bara är ett försök
som jag kommer att försöka skriva om senare
i jakten på ett bättre sätt att berätta den.
Men jag vet att sen, när jag ser tillbaka
så kommer jag att veta att det här är var jag var
i det här ögonblicket, och det här är vad jag försökte navigera genom,
med de här orden, här, i det här rummet, med er.
Så...
Le.
Det har inte alltid fungerat så här.
Det fanns en tid när du behövde få lite skit under naglarna.
När du var i mörkret, för det mesta, var fumlande självklart,
och du behövde mer kontrast, mer mättnad,
mörkare mörka, och ljusare ljusa.
De kallade det för utökad utveckling.
Du ägnade längre tid åt att inhalera kemikalier,
längre tid upp till handlederna.
Det var inte alltid lätt.
Farfar Stewart var marinfotograf.
Ung, rödkindad med uppkavlade ärmar,
nävar med fingrar som tjocka myntrullar,
han såg ut som Karl-Alfred, personifierad.
Snett leende, tuss av brösthår,
han dök upp vid andra världskriget, med ett smil och en hobby.
När de frågade om han kunde mycket om fotografi,
ljög han.
Lärde sig läsa Europa som en karta,
upp och ner, från höjden i ett stridsflygplan,
kamera knäppande, ögonlock fladdrande, de mörkaste mörka
och de ljusaste ljusa.
Han lärde sig krig som om han kunde läsa sig ända hem.
När andra män återvände, la de sina vapen till vila,
men han tog objektiven och kamerorna med sig hem.
Öppnade en butik, gjorde den till ett familjeföretag.
Min pappa föddes in i den här svartvita världen.
Hans baskethänder lärde sig de små klicken och glidningarna
av objektiv in i ram, film in i kamera,
kemikalier ner i plastbytta.
Hans pappa kände utrustningen, men inte konsten.
Han kände de mörka men inte de ljusa.
Min pappa lärde sig magin, la sin tid på att följa ljus.
En gång reste han tvärs över landet för att följa en skogsbrand,
jagade den med sin kamera i en vecka.
"Följ ljuset," sa han.
"Följ ljuset."
Det finns delar av mig som jag bara känner igen från bilder.
På loftet på Wooster street med de knakande hallgångarna,
de fyra meter höga taken, de vita väggarna och kalla golven.
Det här var min mammas hem innan hon var mamma,
innan hon var fru, var hon konstnär.
Och de enda två rummen i huset,
med väggar som räckte ända upp till taket,
och dörrar som öppnades och stängdes,
var badrummet och mörkrummet.
Mörkrummet byggde hon själv, med specialgjorda
rostfria vaskar, ett 8 x 10 förstoringsbord
som kunde höjas och sänkas med en gigantisk handvev,
en bank av färgbalanserade lampor,
en vit glasvägg för att titta på trycken,
ett torkställ som rörde sig in och ut mot väggen.
Min mamma byggde sig själv ett mörkrum.
Gjorde det till sitt hem.
Blev kär i en man med baskethänder,
i sättet han såg på ljus.
De gifte sig. Fick ett barn.
Flyttade till ett hus nära en park.
Men de behöll loftet på Wooster street
för födelsedagskalas och skattjakter.
Barnet tippade gråskalan.
Fyllde sina föräldrars fotoalbum med röda ballonger
och gul glasyr.
Barnet växte upp till en flicka utan fräknar,
med ett snett leende,
som inte förstod varför hennes vänner inte hade mörkrum i sina hus,
som aldrig såg sina föräldrar kyssas,
som aldrig såg dem hålla handen.
Men en dag, dök ett annat barn upp.
Ett med perfekt rakt hår och tuggummikinder.
De döpte honom till Sötpotatis
och när han skrattade, skrattade han så högt,
att han skrämde duvorna på brandtrappan.
Och de fyra bodde i det där huset nära parken.
Flickan utan fräknar, och sötpotatispojken,
basketpappan, och mörkrumsmamman.
Och de tände sina ljus, och de bad sina böner,
och hörnen på fotografierna rullade ihop sig.
En dag föll några torn
och huset nära parken blev ett hus under aska, så de flydde.
I ryggsäckar, på cyklar till mörkrum, men loftet på Wooster street
var byggt för en konstnär, inte en duvfamilj
och väggar som inte når taket
håller inte skrikandet inne
och en man med baskethänder la sina vapen till vila.
Han kunde inte slåss i det här kriget och inga kartor pekade hem.
Hans händer passade inte längre hans kamera,
passade inte längre hans frus,
passade inte längre hans kropp.
Sötpotatispojken mosade in sina nävar i sin mun
tills han inte hade mer att säga.
Så flickan utan fräknar gick på skattjakt för sig själv.
Och på Wooster street, i byggnaden med de knakande hallgångarna,
och loftet med fyrameterstak
och mörkrummet med för många vaskar
under färgbalanslampan, hittade hon en lapp,
häftad vid väggen med ett häftstift, kvarlämnad från tiden före tornen,
från tiden före barnen.
På lappen stod: "En kille älskar verkligen en tjej som jobbar i mörkrummet."
Det tog ett år innan min pappa tog upp en kamera igen.
Första gången han gick ut följde han juleljusen
som prickade sig genom träden i New York City.
Små prickar med ljus, som blinkade ut från honom ut från det mörkaste mörka.
Ett år senare reste han tvärs över landet för att följa en skogsbrand,
stannade i en vecka och jagade den med sin kamera,
den härjade på västkusten
och åt 18-hjulslastbilar i sin framfart.
På andra sidan landet,
gick jag till skolan och skrev en dikt i marginalen på min anteckningsbok.
Vi har båda lärt oss konsten att fånga.
Kanske lär vi oss konsten att ta till oss.
Kanske lär vi oss konsten att släppa taget.
Tack. (Applåder)