În aparență,
Troy e exemplul perfect de milenial din editoriale.
E arogant, egoist
și convins că e mai deștept decât îl cred ceilalți.
Subiectele lui preferate de conversație sunt fetele, pantofii sport și mașinile.
Dar nu e neapărat surprinzător pentru cineva care nu demult
era adolescent.
Comportamentul lui Troy
trădează însă o persoană tulburată, căreia îi este frică,
o persoană nesigură de propriul viitor.
Dar Troy manifestă și multele calități pozitive
care consacră această generație.
Are spirit antreprenorial,
este independent
și este devotat părinților lui.
Are cultura muncii
și a încercat să-și câștige existența în economia formală și informală.
Fără noroc, însă,
așa că încearcă să-și găsească drumul
oscilând între cele două lumi.
Când l-am întâlnit pe Troy, acum câțiva ani,
era angajat ca băiat de mingi la un club local de golf,
cărând sacii de golf pentru cei bogați, care de multe ori nici nu-l luau în seamă.
Înainte de asta, a vândut pantofi sport pe Facebook.
A încercat chiar să vândă și dulciuri și apă îmbuteliată,
dar tot nu făcea suficienți bani ca să-și ajute părinții
sau să pună deoparte pentru o mașină.
Troy vedea cât de mult muncea mama lui, emigrantă din Jamaica,
și ce puțin primea în schimb,
așa că și-a promis
că viața lui va fi altfel.
Troy a început să vândă droguri
și a fost prins.
Și acum încearcă să se decidă ce să facă mai departe.
Într-o țară în care banii înseamnă putere,
câștigurile rapide oferă pentru tinerii ca Troy, cel puțin temporar,
o iluzie de control asupra propriei vieți,
deși el pretinde că a recurs la asta pentru că își dorea stabilitate.
„Îmi doream o viață mai bună", mi-a spus.
„M-am lăcomit - și am fost prins.”
Dar faptul uimitor la Troy
este că el încă mai crede în visul american.
El încă mai crede că prin muncă asiduă,
în ciuda faptului că are cazier,
se va putea realiza.
Nu știu dacă visul lui Troy a devenit realitate.
A dispărut din programul pentru delincvență juvenilă în care era înscris
și s-a făcut nevăzut.
Dar în acea zi când am vorbit
mi-a fost clar că, mai mult ca orice,
Troy era fericit că cineva îl întreabă
despre visurile și despre viitorul lui.
Așa că îmi amintesc de Troy și de optimismul lui
când mă gândesc la realitatea pe care o înfruntă atâția mileniali de culoare
când vine vorba despre a-și împlini visurile.
Mă gândesc la toate greutățile
pe care atâția mileniali de culoare trebuie să le îndure
într-o lume care le spune că pot fi orice își doresc ei să fie
dacă muncesc din greu,
dar care, în realitate, nu stă să îi asculte ce-și doresc
sau cât de greu le e să ajungă acolo.
Și chiar ar trebui să luăm în seamă această generație
dacă ne dorim o societate sănătoasă și civilizată,
pentru că milenialii de culoare
reprezintă o parte importantă din populația SUA și a lumii întregi.
Când vorbim despre mileniali,
care sunt etichetați drept leneși,
aroganți, supraeducați
neloiali, narcisiști,
discuțiile se învârt în jurul bruschetelor cu avocado,
latte-ului prea scump și a locurilor de muncă bune din străinătate.
Dar lucrurile astea probabil le-ați mai auzit.
Dar milenialii nu sunt toți la fel.
Actrița Lena Dunham poate că este imaginea media
a acestei generații,
dar Troy și alții ca el sunt și ei parte din poveste.
De fapt, milenialii sunt cel mai mare și cel mai divers grup de populație adultă
din această țară.
44% din milenialii americani sunt non-albi,
dar adesea nici nu ne dăm seama de asta.
Bineînțeles că există asemănări între membrii acestei populații
născută între 1981 și 1996.
Multora dintre noi ne plac bruschetele cu avocado și cafeaua latte.
Mie îmi plac.
Dar există, de asemenea, și diferențe majore,
de obicei între milenialii albi și cei de culoare.
De fapt, mult prea des
e ca și când trăim în lumi total diferite.
Milenialii de culoare,
un grup pe care l-am studiat pentru o carte pe care am scris-o recent,
sunt exemplul perfect al ignoranței noastre
când vine vorba despre ei.
De exemplu, avem:
un procent mai mic de proprietari de locuințe,
costuri mai mari cu educația,
li se cer mai multe informații de identificare în secțiile de votare,
un procent mai mare de delincvenți,
câștigă mai puțini bani,
o rată a șomajului mai mare,
și asta chiar și când au studii superioare,
și o rată a căsătoriilor mai redusă.
Și, sincer, ăsta e doar începutul.
Dar statisticile acestea nu sunt ceva nou, nu?
Tinerii de culoare din America s-au luptat,
s-au luptat din greu, secole de-a rândul, să-și spună povestea.
După Războiul Civil din anii 1800,
Reconstrucția a eșuat în a asigura egalitatea
pe care abolirea sclaviei o proclama,
așa că tinerii s-au mutat în Nord și în Vest,
ca să scape de legile discriminatorii ale lui Jim Crow.
Apoi, în timp ce segregarea făcea ravagii în aproape toată țara,
tinerii de culoare au sprijinit campanii pentru drepturi civile
în anii 1950-1960.
După asta, unii dintre ei au apelat la putere și au devenit „Panterele negre”.
Apoi, următoarea generație
s-a refugiat în hip-hop ca să-și facă vocea auzită.
Iar apoi Barack Obama
a sperat că poate aduce și el o schimbare.
Și când a eșuat,
când am realizat că încă suntem abuzați și brutalizați,
am vrut să facem cunoscut lumii întregi că viețile noastre totuși contează.
Acum că tehnologia permite ca tot mai multe înregistrări ale suferințelor
și strădaniilor noastre
să fie făcute cunoscute lumii întregi,
ne întrebăm: „Ce mai urmează?”
Țara noastră e mai scindată ca niciodată,
și totuși ni se spune să nu disperăm,
să fim rezonabili, să ne calmăm,
să zâmbim mai mult și să muncim mai mult.
Până și atitudinea milenialilor e depășită și ar trebui actualizată.
O cercetare făcută de Washington Post în 2015 în legătură cu acest grup
considerat emancipat,
arată că 31% dintre milenialii albi consideră că milenialii de culoare
sunt mai leneși
și 23% cred că cei de culoare sunt mai puțin inteligenți.
Pentru mine, asta e surprinzător,
șocant chiar.
Aceste răspunsuri nu sunt cu mult diferite
de cele ale generațiilor trecute
și ele demonstrează că, din păcate,
această generație repetă aceleași stereotipuri învechite
și prejudecăți din trecut.
În prezent, un studiu coordonat de David Binder Research și MTV din 2014
arată că 84% dintre tinerii mileniali au fost învățați de familiile lor
că toți suntem egali.
Acesta este un lucru grozav, un pas foarte important.
Însă doar 34% din acest grup
au avut discuții despre rasă cu familiile lor.
Deci pot înțelege de ce lucrurile le pot părea neclare unora.
Bineînțeles că există și mileniali de culoare care au succes.
Filmul „Black Panther” produs de Marvel,
regizat de un milenial de culoare - Ryan Coogler, și prezentând mulți alții,
a doborât toate recordurile.
Mai există show-uri TV realizate de persoane creative precum Donald Glover,
Lena Waithe și Issa Rae.
Beyoncé e, firește, regina, nu?
Este excepțională.
Tineri autori de culoare câștigă premii,
Serena Williams încă domină pe terenul de tenis,
în ciuda celor care o contestă.
Avem politicieni tineri și activiști care candidează în parlament.
Deci nu vreau să ucid aceste momente de bucurie „de culoare”
la care și eu sunt părtașă,
dar vreau să fie clar
că aceste izbânzi sunt prea puține și prea rare
pentru un popor care a fost aici de peste 400 de ani.
E de neconceput, nu?
Și majoritatea oamenilor încă nu au o imagine de ansamblu.
Istoria noastră încă e greșit înțeleasă,
corpurile noastre încă sunt supuse abuzului,
iar vocile noastre?
Vocile noastre sunt amuțite
într-o lume căreia încă prea puțin îi pasă de greutățile noastre zilnice.
Poveștile noastre trebuie spuse
în mai multe feluri,
de mai multe voci,
atingând diverse subiecte și nuanțe,
și au mare nevoie să fie ascultate.
Și nu doar aici în America, nu-i așa?
În toată lumea.
Milenialii reprezintă 27% din populația globală.
Asta înseamnă aproximativ două miliarde de oameni
Și în țări precum India, China, Indonezia și Brazilia,
pe lângă Statele Unite,
care cumulează 50% din totalul de mileniali,
e evident că autorii albi, adesea bărbați, heterosexuali,
care scriu despre mileniali,
relatează doar o versiune a realității.
Sunt însă și mulți care încearcă să lărgească spectrul.
Se străduiesc să-și spună povestea, să spargă stereotipul despre mileniali.
Fie că e protestul studenților din Africa de Sud
legat de statuia lui Cecil Rhodes
sau Michaela Coel, care ne face sa râdem din Marea Britanie,
sau Uche Eze, care ne prezintă online perspectiva lui asupra vieții în Nigeria.
Dar vreau să subliniez,
ca să fie foarte clar pentru toată lumea,
că doar pentru că lucrurile arată mai „egale” decât erau în secolul XX,
asta nu înseamnă că ele sunt neapărat și echitabile.
Experiențele noastre nu sunt echitabile,
iar acea societate „post-rasistă”
despre care am vorbit atâta
e departe de a fi devenit realitate.
Mă gândesc la Joelle,
o tânără din clasa de mijloc care a făcut totul „ca la carte”,
dar nu a putut urma școala dorită doar din cauză că era prea scump.
Sau Jalessa,
care știe că nu-și permite să fie mediocră
la locul de muncă așa cum poate colegii ei albi și-ar permite.
Sau Trina, care știe că oamenii îi judecă alegerile personale nonconformiste
mai aspru decât dacă ar fi fost albă.
Sau actorul AB,
care știe că rolurile pe care le primește și le joacă la Hollywood sunt diferite
din cauza culorii pielii lui.
Și apoi, mai e Simon.
Simon, din toate punctele de vedere, e un exemplu de om realizat.
E director financiar la o companie IT din San Francisco,
a absolvit MIT
și a lucrat pentru unele dintre cele mai tari companii IT din lume.
Dar când l-am întrebat pe Simon dacă trăiește visul american,
i-a luat ceva timp să îmi răspundă.
A recunoscut că duce o viață foarte confortabilă,
dar a spus și că, în alte circumstanțe,
ar fi ales poate o altă cale.
Simon iubește fotografia,
dar asta nu a fost o opțiune pentru el niciodată.
„Părinții nu ar fi putut să mă sprijine
într-un astfel de demers.”, a spus Simon.
„Poate că e ceva ce copiii mei vor putea face”.
În concluzie, sunt aceste povești,
mai puțin cunoscute, mai subtile,
care descoperă experiențele unice și nespuse ale milenialilor de culoare
și care ne arată că până și visurile pot fi diferite de la o comunitate la alta.
Deci trebuie să ascultăm cu mare atenție poveștile acestei generații
acum mai mult ca oricând,
pentru că generația „baby boomers” face loc celei de mileniali.
Putem vorbi oricât despre micile afaceri din Brooklyn
sau despre bruschete cu avocado,
dar dacă ignorăm vocea și poveștile milenialilor de culoare,
ce sunt o parte importantă din populație,
asta doar va întări discriminarea.
Poveștile milenialilor de culoare,
sau indiferent de culoare,
trebuie să fie spuse
și mai ales, trebuie să fie ascultate.
Astfel am fi o țară și o lume într-adevăr mai bună.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)