על פני השטח,
טרוי הוא בן דור ה-Y שחושב שחתיכות עשויות.
הוא שחצן, מרוכז בעצמו
ובטוח שהוא חכם יותר ממה שאנשים חושבים שהוא.
נושאי השיחה האהובים עליו הם בנות, נעליים ומכוניות --
לא מפתיע עבור מישהו שהיה תיכוניסט רק לפני כמה שנים.
אבל ההתנהגויות של טרוי --
הן חושפות את הדפוסים של מישהו שמפחד,
מודאג ולא בטוח לגבי העתיד.
טרוי גם מגלם את התכונות החיוביות הרבות
שהדור שלו ידוע בהן.
רוח יזמית,
נטיה לעצמאות
ובן מסור להוריו.
הוא מאמין בעבודה קשה
והתנסה בכלכלות קונבנציונליות וחתרניות כאחד,
אבל לא היה לו מזל
והוא פשוט מנסה למצוא את דרכו
ועדיין רוקד בין שני העולמות.
כשפגשתי את טרוי לפני מספר שנים,
הוא הועסק כנושא כלים לגולף בקאונטרי קלאב מקומי,
בסחיבת תיקים עבור נשים וגברים עשירים
שלרוב אפילו לא שמו לב לקיומו.
לפני כן, הוא מכר נעליים בפייסבוק.
הוא אפילו ניסה למכור חטיפי שוקולד ובקבוקי מים,
אבל הוא לא הרוויח מספיק כסף כדי לסייע להוריו
או כדי לחסוך לרכב בזמן הקרוב.
אז טרוי ראה כמה קשה עובדת אימו המהגרת מג'מייקה
וכמה מעט היא קיבלה בחזרה,
והוא נשבע לעצמו --
טרוי נשבע לנקוט בדרך שונה.
אז הוא הדרדר למכירת סמים.
ואז הוא נתפס,
וכיום, הוא מנסה להבין מה יהיו הצעדים הבאים שלו.
במדינה בה הכסף שווה עוצמה,
כסף מהיר, לפחות לזמן מה, מעניק לגברים ונשים צעירים כמוהו
תחושה של שליטה בחייהם,
למרות שהוא אמר שהוא בעיקר עשה זאת כי הוא רצה יציבות.
"רציתי חיים טובים", הוא אמר לי.
"הפכתי לחמדן ונתפסתי".
ועדיין מה שמדהים לגבי טרוי
הוא שהוא עדיין מאמין בחלום האמריקאי.
הוא עדיין מאמין שבעזרת עבודה קשה,
למרות שהוא נעצר,
הוא יוכל להתקדם בחיים.
אני לא יודעת אם חלומותיו של טרוי התגשמו.
הוא נעלם מהתכנית לנוער במצוקה בה השתתף
וחמק בין החרכים,
אבל באותו יום בו דיברנו,
יכולתי להרגיש שיותר מהכל,
טרוי היה שמח בכך שמישהו הקשיב לחלומות שלו
ושאל אותו לגבי העתיד שלו.
אז אני חושבת על טרוי והאופטימיות שלו
כשאני חושבת על המציאות איתה כל כך הרבה צעירים, שחורים, בני דור המילניום מתמודדים
כשזה מגיע למימוש החלומות שלהם.
אני חושבת על כל האתגרים
שכל כך שחורים בני דור המיליניום צריכים לעמוד מולם
בעולם שאומר להם שהם יכולים להיות כל דבר שירצו
אם רק יעבדו קשה,
אבל למעשה לא יושב ומקשיב לחלומות שלהם
או שומע סיפורים על הקשיים שלהם.
ואנחנו באמת צריכים להקשיב לדור הזה
אם אנחנו רוצים ליצור חברה בריאה ואזרחית בעתיד,
כי בני דור ה-Y בעלי צבע עור,
הם מהווים קבוצה די גדולה של אוכלוסיית ארה"ב והעולם.
עכשיו כשאנחנו מדברים על בני דור ה-Y,
קבוצה שלרוב מתויגת כמפונקים, עצלנים ובעלי השכלה מיותרת,
נמנעים ממחויבות ונרקיסיסטים,
השיחות לרוב סובבות סביב טוסט אבוקדו,
קפה יקר ועבודות מפוארות בחו"ל --
אתם בטח כבר שמעתם את כל זה.
אבל בני דור ה-Y אינם אחידים.
השחקנית לנה דנהאם אולי מייצגת במדיה
את הדור הזה,
אבל טרוי וקולות אחרים כמוהו הם גם חלק מהסיפור.
למעשה, דור ה-Y הם פלח האוכלוסיה הבוגרת הגדול ביותר והמגוון ביותר
במדינה.
44 אחוזים מהאמריקאים בדור ה-Y אינם לבנים,
אבל בדרך כלל לא יודעים את זה כלל.
בוודאי שישנם קווי דמיון בתוך האוכלוסיה הזאת
שנולדה בין 1981 ו-1996.
אולי רבים מאתנו באמת אוהבים טוסט אבוקדו וקפה לאטה --
אני אוהבת את זה, בסדר?
אבל ישנם גם הבדלים עצומים
לרוב בין דור ה-Y בעל צבע עור לבין לבנים.
למעשה, לעתים קרובות מדי,
נראה שאנחנו חיים בעולמות שונים לחלוטין.
בני דור ה-Y השחורים
קבוצה שחקרתי עבור ספר שכתבתי לאחרונה,
הם הדוגמא המצוינת לשטח העיוור שיש לנו
כשמדובר בקבוצה הזאת.
לדוגמא,
יש לנו אחוזים נמוכים יותר של בעלי בתים,
יש לנו חובות סטודנטיאליים גבוהים יותר,
בודקים את תעודות הזהות שלנו בכניסה לקלפי לעתים קרובות יותר,
אנחנו נכלאים באחוזים גבוהים יותר ...
אנחנו מרווחים פחות כסף.
יש לנו אחוזי אבטלה גבוהים יותר --
אפילו כשאנחנו כן מגיעים לקולג', עלי לומר --
ואנחנו מתחתנים באחוזים נמוכים יותר.
ובכנות, זאת רק ההתחלה.
אף אחד מאתגרים האלה אינו חדש במיוחד, נכון?
צעירים שחורים באמריקה תמיד היו צריכים להילחם,
ממש להילחם קשה כדי שהסיפור שלהם יסופר לדורות הבאים.
אחרי מלחמת האזרחים במאה ה-19,
המשטר החדש נכשל בהנחלת השוויון
שקץ העבדות היה אמור להביא,
אז צעירים היגרו לצפון ולמערב
כדי להימלט מהמדיניות המפלה של חוקי ג'ים קרואו.
אז, כשמדיניות ההפרדה חגגה ברוב המדינה,
צעירים שחורים סייעו בהובלת הפגנות בעד זכויות האזרח
בשנות ה-50 וה-60.
לאחר מכן, היו שאימצו את תנועת הכוח השחור והפכו לפנתרים השחורים
ובדור שלאחר מכן,
הם פנו להיפ הופ כדי לוודא שקולותיהם נשמעים.
ואז לברק אובמה,
בתקווה שגם הוא יביא את השינוי.
ואז כשזה נכשל,
כשהבנו שאנחנו עדיין סובלים מאלימות וברוטליות,
היינו צריכים להודיע לעולם שלחיים שלנו עדיין יש ערך.
ועכשיו, כשהטכנולוגיה מאפשרת ליותר סרטונים של הכאב והמאבק שלנו
להתפרסם בעולם,
אנחנו תוהים, מה הצעד הבא?
נדמה שהמדינה שלנו יותר מקוטבת מאי פעם.
ועדיין נאמר לנו שאנחנו צריכים ליישר קו,
להיות מכובדים, פחות כועסים,
לחייך יותר ולעבוד קשה יותר.
אפילו הגישות של דור ה-Y עצמו כבר מיושנות.
במחקר שנערך על ידי הוושינגטון פוסט ב 2015 על קבוצת "woke"
מצא ש- 31 אחוזים מבני דור ה-Y הלבנים חושבים ששחורים עצלנים יותר מלבנים,
ו- 23 אחוזים אומרים שהם לא חכמים באותה המידה.
אלה הם דברים מפתיעים עבורי, ומזעזעים.
והתגובות הלאה אינן שונות בהרבה
מאשר בדורות הקודמים,
וזה מראה שלרוע המזל,
הדור הזה חוזר על אותם סטריאוטיפים ישנים
והקלישאות של העבר.
במחקר שנערך על ידי דיויד בינדר - מחקר ו- MTV ב- 2014 --
מצא ש- 84 אחוזים מדור ה-Y לומדים מהמשפחה שלהם
שכולם צריכים להיות שווים.
זה דבר עצום, צעד ממש חיובי.
אבל רק 37 אחוזים מהקבוצה הזו
ממש דיברו על גזע עם המשפחות שלהם.
אז אני יכולה להבין למה יש כאן בלבול.
יש בהחלט בני דור ה-Y שמצליחים
הסרט "פנתר שחור" של מארוול,
שבוים על ידי בן דור ה-Y, ריאן קוגלר ושיחקו בו רבים אחרים,
שבר כל מיני שיאים.
יש מגוון של סדרות טלוויזיה שהופקו על ידי מוחות יצירתיים כמו דונלד גלובר,
לנה וויאט ואיזה ריאה.
ביונסה היא המלכה, נכון?
היא בעצם הכל.
סופרים שחורים צעירים זוכים בפרסים,
סרנה ויליאמס עדיין שולטת במגרש הטניס
למרות כל השונאים שלה,
ויש מספר רב של פוליטיקאים ופעילים חברתיים חדשים שמתמודדים לתפקידים שונים.
אז אני לא רוצה להרוג את הרגעים האלה של שמחה שחורה
ואני גם מתמוגגת מהם.
אבל אני רוצה להבהיר
שהנצחונות האלה הם מעטים מדי ורחוקים מדי זה מזה
עבור עם שחי כאן כבר מעל ל- 400 שנה.
זה מטורף, נכון?
ורוב האנשים עדיין לא ממש מבינים את התמונה הכללית, נכון?
הסיפורים שלנו עדיין אינם מובנים,
הגוף שלנו עדיין מנוצל,
והקולות שלנו?
הקולות שלנו מושתקים
בעולם שעדיין מפגין דאגה מועטה למאבקים היומיומיים שלנו.
אז הסיפורים שלנו צריכים להיות מסופרים
במגוון של דרכים
על ידי מספר רב של קולות
המספרים על נושאים מגוונים ומיוחדים
וממש צריך להקשיב להם.
וזה לא רק כאן באמריקה, נכון?
זה בכל העולם.
בני דור ה-Y מהווים 27 אחוזים מאוכלוסיית העולם.
זה קרוב ל- 2 מיליארד אנשים.
וכאשר במדינות כמו הודו, סין, אינדונזיה וברזיל
יחד עם ארצות הברית,
נמצאים כ-50 אחוזים מבני דור ה-Y,
ברור שהנרטיב הלבן, הגברי לרוב, ההטרוסקסואלי של דור ה-Y
לרוב מספר רק חצי מן הסיפור.
יש אנשים רבים שמנסים להרחיב את הסיפור.
הם נלחמים לספר את הסיפורים שלהם ולפוצץ את הסטריאוטיפים על דור ה-Y.
בין אם אלה סטודנטים מדרום אפריקה שמפגינים נגד פסלים של ססיל רודס,
מייקלה קול שמצחיקה אותנו באנגליה,
או אוצ'ה איזה, שמנציח תפיסות על החיים בניגריה באינטרנט.
אבל אני רוצה להבהיר --
אני רוצה להבהיר לכולם
שרק בגלל שהדברים נראים יותר שוויוניים ממה שהם היו
במאה ה- 20,
לא אומר שהדברים שווים בכלל.
זה לא אומר שהחוויות שלנו הן דומות,
וזה בוודאי שלא אומר שחברה פוסט-גזענית,
הדבר הזה שדיברנו עליו כל כך,
vpfv אי פעם קרובה להיות דבר מציאותי.
אני חושבת על ג'ואל,
נערה בת 20 ומשהו ממעמד הביניים שעשתה הכל "נכון"
אבל לא יכלה ללמוד באוניברסיטת החלומות שלה כי זה פשוט היה יקר מדי.
או ג'לזה,
שיודעת שהיא לא יכולה להיות בינונית בעבודה שלה
באותו האופן שעמיתיה הלבנים יכולים להיות.
או טרינה, שיודעת שאנשים שופטים את הבחירות האישיות הלא קונבנציונליות שלה
בדרך שונה ממה שהיו אם היא היתה אישה לבנה.
או שחקן AB,
שיודע שהתפקידים שהוא לוקח ומקבל בהוליווד שונים
בגלל צבע עורו.
ואז יש את סיימון.
סיימון, מכל הבחינות, יכול היה להיות דוגמה למישהו שהצליח.
הוא סמנכ"ל כספים בחברת היי-טק בסן פרנסיסקו,
יש לו תואר מ-MIT
והוא עבר בכמה מחברות הטכנולוגיה החמות ביותר בעולם.
אבל כששאלתי את סיימון אם הוא השיג את החלום האמריקאי,
לקח לו מעט זמן לענות.
למרות שהוא מכיר בכך שהחיים שלו ממש נוחים,
הוא הודה שתחת תנאים אחרים,
הוא יכול היה לבחור בדרך אחרת.
סיימון ממש אוהב צילום,
אבל זה מעולם לא היה אופציה ממשית עבורו.
"ההורים שלי לא יכלו להרשות לעצמם לממן עבורי
דבר שכזה", סיימון אמר.
"אולי זה משהו שהילדים שלי יוכלו לעשות".
אז סיפורים מסוג כזה --
השקטים, הדקים יותר --
שחושפים את הסיפורים הייחודים והלא מסופרים של בני דור ה-Y השחורים
הם שמראים איך אפילו חלומות יכולים להיות שונים בין קהילות.
אז אנחנו ממש צריכים להקשיב ולשמוע את הסיפורים של הדור הזה,
עכשיו יותר מאי פעם,
כשדור הבייבי-בומרז ודור ה-Y תופסים את מרכז הבמה.
אנחנו יכולים לדבר כמה שנרצה על עסקי החמוצים בברוקלין
או טוסט אבוקדו,
אבל אם נשאיר בחוץ את הסיפורים ואת הקולות של בני דור ה-Y השחורים,
חלקים גדולים באוכלוסיה --
זה פשוט יעצים את ההבדלים.
אז סיפורים של בני דור ה-Y השחורים, החומים
וכל בני דור ה-Y בעלי צבע עור
ממש צריכים שיספרו אותם.
וגם צריך שיקשיבו להם.
נהיה מדינה הרבה יותר טובה ועולם הרבה יותר טוב.
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)