У світі
проживає 60 мільйонів людей, змушених залишити домівки,
щоб уникнути війни, насилля та репресій.
Більшість стає внутрішньо переміщеними особами -
вони покинули домівки, але знаходяться на території своєї країни.
Деякі переходять кордон та шукають притулок в іших країнах.
Їх називають біженцями.
Але що це означає насправді?
Біженці існують уже не одне тисячоліття,
сучасне визначення цього поняття дано у конвенції ООН 1951 року,
яка регулює статус біженців,
після подій масових переслідувань і переміщень у ході Другої світової війни.
Біженець - людина за межами рідної країни,
яка не має змоги повернутися назад
через обгрунтований страх зазнати переслідувань.
Підставами для яких можуть бути раcа, релігія чи національність,
приналежність до певної соціальної групи, політичні погляди,
які загострюються під час війни чи насилля.
Майже половина усіх біженців сьогодні - це діти,
деякі з них без залишаються без нагляду дорослих,
що робить їх потенційними жертвами дитячої робочої експлуатації
чи сексуального рабства.
Історія кожного біженця різниться,
багатьом доводиться здійснити складну подорож із невідомим кінцем.
Перед тим, як розглянути їхній шлях,
варто прояснити одну річ.
Часто нам не відома чітка різниця між поняттями
"іммігрант" і "біженець".
Іммігранти - люди, які залишають власну країну
через причини, не пов’язані із переслідуваннями,
наприклад, пошук кращих економічних можливостей
чи переселення через посуху в регіони з іншими природніми умовами.
У світі багато людей, які залишили власні домівки
через природні катастрофи,
нестачу продовольства
та інші негаразди,
однак згідно з міжнародним правом
біженцями вважають лише тих, хто переселяється через конфлікти чи насилля.
Що трапляється після того, як хтось залишає власну країну?
Їхні подорожі довгі та небезпечні,
під час яких у них обмежений доступ до притулку, води та їжі.
Через те, що люди покидають домівки раптово і неочікувано,
більшість із їхніх речей залишаються позаду,
люди, які намагаються уникнути конфлікту, не мають необхідних документів,
віз чи квитків на літак, щоб легально перебувати в іншій країні.
Фінансові та політичні чинники перешкоджають в’їзду в країну
усталеними шляхами.
Зазвичай вони переміщуються сушею або морем,
довіряючи власне життя контрабандистам,
які можуть допомогти перейти кордон.
Декотрі шукають безпеку разом із своїми сім’ями,
хтось, залишивши своїх близьких,
надіється знову зустрітися з ними пізніше.
Розлука може бути травматичною та нестерпно довгою.
Більшість біженців переїжджає в міста,
іноді їхня перша зупинка - табір для біженців, які знаходяться
під егідою агенства ООН у справах біженців чи місцевими урядами.
Табори для біженців створені як тимчасові формування,
щоб надати короткотривалий притулок, поки їхні жителі не зможуть безпечно повернутися
чи інтегруватися до приймаючої держави.
чи переселитися до іншої країни.
Але можливості переселення і довготривалої інтеграції обмежені.
Багато біженців, залишившись без вибору, роками живуть в таборах,
а іноді навіть і десятиліттями.
Першим легальним кроком у новій країні для людини без місця проживання -
подати прохання про отримання притулку.
На цій стадії вони - шукачі притулку,
тому офіційно не роглядаються як біженці до моменту прийняття прохання.
Більшість країн узгодили єдине загальне визначення біженця,
однак кожна приймаюча країна зобов’язана розглянути всі прохання про надання притулку
та вирішити, чи заявники мають право отримати статус біженця.
Умови надання статусу біженця різняться від країни до країни.
У приймаючих країн є певні зобов’язання
щодо людей, яких визнано біженцями,
як-от гарантії забезпечення мінімального рівня життя, відсутність дискримінації.
Базове зобов’язання, що стосується біженців -
принцип, який забороняє відсилати особу
в країну, де існує можливість посягання на його життя чи безпеку.
Насправді біженці часто стають жертвами
необґрунтованої дискримінації.
Вони змушені заново будувати власне життя, борючись із ксенофобією
та расизмом.
Часто вони позбавлені права працевлаштуватися
і повністю залежать від гуманітарної допомоги.
Крім того, багато дітей-біженців не відвідують школи
через нестачу фінансування для освітніх програм.
Якщо ви відстежите історію власної родини,
ви, цілком можливо, побачите,
що ваші предки були змушені залишити власні домівки,
тікаючи від війни, дискримінації чи переслідувань.
Важливо пам’ятати ці історії,
коли ми чуємо в наш час про біженців,
які шукають для себе нову домівку.