Širom sveta
ima otprilike 60 miliona ljudi koji su primorani da napuste svoje domove
kako bi pobegli od rata, nasilja i progona.
Većina njih su postali raseljene osobe u unutrašnjosti,
što znači da su napustili domove, ali su i dalje unutar svojih država.
Drugi su prešli granicu i potražili sklonište van svojih država.
Zajednički naziv za njih je izbeglice.
Ali šta tačno taj termin znači?
Izbeglice već milenijumima postoje na svetu,
ali je moderna definicija skovana na UN konvenciji iz 1951,
koja se odnosi na status izbeglica,
kao odgovor na masovne progone i raseljavanja u Drugom svetskom ratu.
Izbeglica je definisan kao neko ko je van svoje nacionalne države
i ne može da se vrati u svoju domovinu
zbog osnovanog straha da će da bude progonjen.
Progoni mogu da budu zbog rase, religije, nacionalnosti,
pripadnosti određenoj društvenoj grupi ili političkom mišljenju
i često su u vezi sa ratom i nasiljem.
Trenutno, polovina svetskih izbeglica su deca,
neka od njih bez pratnje odrasle osobe,
to je situacija zbog koje su naročito podložni dečjem radu
ili seksualnom izrabljivanju.
Priča svakog izbeglice je različita
i mnogi moraju da krenu na opasna putovanja s neizvesnim rezultatima.
No pre nego stignemo do toga šta ta putovanja obuhvataju,
razjasnimo nešto.
Mnogo je zabune oko razlike između termina
"migrant" i "izbeglica".
"Migrant" se obično odnosi na ljude koji napuštaju svoju zemlju
iz razloga koji nemaju veze s progonom,
poput traganja za boljim ekonomskim prilikama
ili napuštanja područja pogođenih sušom u potrazi za boljim okolnostima.
Mnogo ljudi širom sveta je raseljeno
zbog prirodnih katastrofa,
nesigurnosti u vezi s hranom
i drugih tegoba,
ali međunarodno pravo, s pravom ili ne,
jedino kao izbeglice prepoznaje one koji beže od rata i nasilja.
Pa, šta se dešava kad neko beži iz svoje zemlje?
Mnoga putovanja izbeglica su duga i opasna
s ograničenim pristupom skloništu, vodi ili hrani.
Kako odlazak može da bude iznenadan i neočekivan,
mogu da ostave svojinu za sobom,
a ljudi koji beže od rata često nemaju potrebna dokumenta,
poput viza, da bi se ukrcali na avione i legalno ušli u druge zemlje.
Finansijski i politički faktori ih takođe mogu sprečiti da putuju
standardnim rutama.
To znači da obično mogu da putuju jedino kopnom ili morem
i možda moraju da povere svoje živote krijumčarima
kako bi im pomogli da pređu granice.
Dok neki ljudi traže sigurnost sa svojim porodicama,
drugi kreću na put sami i ostavljaju voljene za sobom,
uz nadu da će se kasnije spojiti.
Ovo razdvajanje može da bude traumatično i nepodnošljivo dugo.
Dok je više od polovine svetskih izbeglica u gradovima,
ponekad je prva stanica za osobu koja beži od rata, kamp za izbeglice,
kojim obično upravlja predstavništvo UN-a za izbeglice ili lokalna vlada.
Kampovi za izbeglice bi trebalo da budu privremene strukture,
koje nude kratkoročno sklonište dok se korisnici vrate bezbedno domovima,
budu integrisani u zemlji domaćina
ili premešteni u drugu zemlju.
No opcije premeštanja i dugoročne integracije su često ograničene.
Pa mnoge izbeglice nemaju izbor, već godinama ostaju u kampovima,
a ponekad čak i decenijama.
Kad stignu u novu državu, prvi pravni korak za raseljenu osobu
je da se prijavi za azil.
U ovoj tački, oni su tražioci azila
i nisu zvanično prepoznati kao izbeglice, sve dok im prihvate molbu.
Dok se države naširoko slažu kod jedne definicije izbeglica,
svaka država domaćin je odgovorna da istraži sve zahteve za azil
i da odluči da li moliocima može da bude dodeljen status izbeglice.
Direktive različitih država mogu značajno da variraju.
Države domaćini imaju više obaveza
prema ljudima koje su prepoznale kao izbeglice,
poput garancije minimalnog standarda ophođenja i nediskriminacije.
Najosnovnija obaveza prema izbeglicama je neisključenje,
princip sprečavanja nacije da pošalje pojedinca
u državu u kojoj su njen život i sloboda ugroženi.
U stvarnosti, pak, izbeglice su često žrtve
nepostojanog i diskriminatornog ophođenja.
Sve češće su primorani da nanovo grade svoje živote suočeni sa ksenofobijom
i rasizmom.
I suviše često im nije dozvoljeno da budu deo radne snage
te u potpunosti zavise od humanitarne pomoći.
Uz sve to, isuviše mnogo dece izbeglica ne ide u školu
zbog nedostatka finansiranja obrazovnih programa.
Kad biste se vratili kroz sopstvenu porodičnu istoriju,
sve su prilike da biste otkrili da su u određenom momentu
vaši preci bili oterani iz svojih domova,
bilo da su bežali od rata ili su bežali od diskriminacije i progona.
Bilo bi lepo od nas kad bismo se setili njihovih priča
kad čujemo za izbeglice koje su trenutno raseljene
i tragaju za novim domom.