Visame pasaulyje
yra apie 60 milijonų žmonių, kurie turėjo palikti namus tam,
kad pabėgtų nuo karo, smurto ir persekiojimo.
Dauguma jų buvo perkelti šalies viduje,
kas reiškia, kad palikę namus vis dar yra savo šalyje.
Kiti kirto sieną, ieškodami prieglobsčio už savo šalies ribų.
Jie bendrai vadinami pabėgėliais.
Bet ką tiksliai reiškia šis terminas?
Pasaulis pažįsta pabėgėlius jau tūkstantmečius,
tačiau modernus apibrėžimas buvo parengtas 1951 metų Jungtinių Tautų Konvencijoje,
susijusioje su pabėgėlių statusu,
kaip atsakas masiniams persekiojimams ir perkėlimams antrojo pasaulinio karo metu.
Joje pabėgėlis apibrėžiamas kaip asmuo, esantis už savo šalies ribų
ir negalintis grįžti į savo šalį
dėl pagrįstų baimių būti persekiojamam.
Persekiojimas gali vykti dėl rasės, religijos, tautybės,
dalyvavimo tam tikroje socialinėje grupėje ar politinės nuomonės
ir dažnai yra susijęs su karu ir smurtu.
Šiandien, maždaug pusė pasaulio pabėgėlių yra vaikai,
o dalis jų nėra lydimi suaugusiųjų,
kas juos padaro ypatingai silpnus prieš vaikų darbinį ar
seksualinį išnaudojimą.
Kiekvieno pabėgėlio istorija skirtinga,
daugelis privalo iškęsti pavojingas keliones su neaiškiomis pabaigomis.
Bet prieš pradedant apie tai, kas įeina į šias keliones,
išsiaiškinkime štai ką.
Kyla daug neaiškumų dėl skirtumų tarp apibrėžimų
„migrantas“ ir „pabėgėlis“.
„Migrantais“ dažniausiai vadinami žmonės, paliekantys savo šalis
dėl priežasčių, nesusijusių su persekiojimu,
pavyzdžiui, kai ieškoma geresnių ekonominių galimybių
ar paliekamos sausros ištiktos vietos ieškant geresnių gyvenimo sąlygų.
Pasaulyje yra daug žmonių, persikėlusių
dėl natūralių katastrofų,
maisto trūkumo
ir kitų sunkumų,
tačiau tarptautinė teisė, teisingai ar ne,
pabėgėliais pripažįsta tik asmenis, bėgančius nuo konfliktų ir smurto.
Taigi, kas nutinka kai kažkas pabėga iš savo šalies?
Daugelio pabėgėlių kelionės yra ilgos ir pavojingos,
be pastogės, vandens ar maisto.
Kadangi išvykimas gali būti staigus ir netikėtas,
asmeninį turtą gali būti tekę palikti,
todėl bėgantys nuo konfliktų žmonės, dažnai neturi reikiamų dokumentų,
kaip vizų, kurių reikia lipant į lėktuvą ir norint legaliai būti kitoje šalyje.
Finansiniai ir politiniai veiksniai taip pat gali užkirsti kelią pabėgėliams
keliaujant standartiniais maršrutais.
Tai reiškia, kad dažniausiai jie gali keliauti tik žeme ar vandeniu
ir jiems gali teikti patikėti savo gyvybes kontrabandininkams,
kad šie padėtų kirsti sienas.
Kol dalis žmonių siekia saugumo kartu su šeimomis,
kiti leidžiasi į kelionę vieni, palikdami savo mylimuosius,
su viltimi susitikti ateityje.
Išsiskyrimas gali būti sunkus ir nepakeliamai ilgas.
Nors daugiau nei pusė pasaulio pabėgėlių gyvena miestuose,
kartais pirmas, bėgančio nuo konflikto asmens, sustojimas yra pabėgėlių stovykla,
dažniausiai prižiūrima Jungtinių Tautų Pabėgėlių Agentūros ar vietinės valdžios.
Pabėgėlių stovyklavietės yra sukurtos kaip laikinos struktūros,
siūlančios trumpalaikę pastogę tol, kol gyventojai gali saugiai grįžti namo,
būti integruoti priėmusioje šalyje
ar persikeltų į kitą šalį.
Tačiau persikėlimo ir ilgalaikės integracijos galimybės dažnai ribotos,
todėl daug pabėgėlių yra palikti be kito pasirinkimo nei pasilikti stovyklose
metams, o kartais net dešimtmečiams.
Atsidūrus naujoje šalyje, pirmas persikėlusio asmens žingsnis yra
prieglobsčio prašymas.
Tuo metu, jie yra prieglobsčio prašytojai
ir nėra oficialiai pripažinti pabėgėliais kol aplikacija nebus priimta.
Nors visos šalys sutinka su pabėgėlio apibrėžimu,
kiekviena priimančioji šalis yra atsakinga už aplikacijų peržiūrą ir sprendimą,
gali prašančiajam prieglobsčio būti suteiktas pabėgėlio statusas, ar ne.
Skirtingų šalių gairės gali iš esmės skirtis.
Priimančios šalys asmenims, kuriuos pripažįsta pabėgėliais
privalo užtikrinti keletą dalykų,
kaip minimalaus gyvenimo lygio standarto užtikrinimas ir nediskriminavimas.
Pati pagrindinė pareiga prieš pabėgėlius yra negražinimo principas –
principas, trukdantis šaliai išsiųsti asmenį atgal į šalį,
kurioje jo gyvybei ir laisvei grėstų pavojus.
Realybėje, deja, pabėgėliai dažnai yra nepastovių ir
diskriminacinių gyvenimo sąlygų aukos.
Jie privalo atstatyti savo gyvenimus, nuolat susiduriant su ksenofobija
ir rasizmu.
Ir dažniausiai jiems nėra leidžiama įeiti į darbo rinką, todėl jie
yra pilnai priklausomi nuo humanitarinės pagalbos.
Taip pat, didžioji dalis pabėgėlių vaikų nėra mokomi mokyklose
dėl lėšų švietimo programoms trūkumo.
Jei pasidomėsi savo šeimos istorija,
didelė tikimybė, kad atrasi, jog kažkada
tavo protėviai buvo priversti išvykti ir savo namų,
bėgdami nuo karo, diskriminacijos ir persekiojimo.
Būtų gerai, jei prisimintume jų istorijas,
kai girdime apie pabėgėlius, kurie turėjo palikti savo namus
ir dabar ieško naujų namų.