מסביב לעולם,
יש בערך 60 מליון אנשים שהוכרחו לעזוב את בתיהם
כדי לברוח ממלחמה, אלימות ורדיפה.
רובם הפכו למועתקים פנימית,
מה שאומר שהם ברחו מבתייהם אבל עדיין בתוך המדינה שלהם.
אחרים חצו גבול וחיפשו מחסה מחוץ למדינתם.
אליהם מתייחסים בדרך כלל כאל פליטים.
אבל מה בדיוק המונח הזה אומר?
העולם הכיר פליטים במשך אלפי שנים,
אבל ההגדרה המודרנית נוסחה בועידת האו"ם של 1951
שהתייחסה לסטטוס של פליטים
כתגובה לרדיפות ולעקירה המסיביים של מלחמת העולם השניה.
היא מגדירה פליט כמישהו שמחוץ למדינת הלאום שלו,
ולא מסוגל לחזור למדינתו
בגלל פחדים מבוססים היטב להיות נרדפים.
הרדיפה הזו יכולה להיות בשל הגזע שלהם, הדת, הלאום,
החברות בקבוצה חברתית מסוימת, או דעה פוליטית,
והיא הרבה פעמים מקושרת למלחמה ואלימות.
היום, בערך חצי מהפליטים בעולם הם ילדים,
כמה מהם לא מלווים על ידי מבוגרים,
מצב שהופך אותם לפגיעים במיוחד לעבודת ילדים
או ניצול מיני.
כל סיפור של פליט הוא שונה,
והרבה חייבים לעבור מסע מסוכן עם תוצאות לא ברורות.
אבל לפני שאנחנו מגיעים למה שהמסע שלהם כולל,
בואו נבהיר משהו.
יש הרבה בלבול בנוגע להבדל בין המושגים
"מהגר" ו" פליט."
המונח "מהגרים" בדרך כלל מתייחס לאנשים שעוזבים את המדינות שלהם
מסיבות שלא קשורות לרדיפה,
כמו חיפוש אחר הזדמנויות כלכליות טובות יותר
או עזיבת אזורים מוכי בצורת בחיפוש אחר מצבים טובים יותר.
יש הרבה אנשים מסביב לעולם שנעקרו
בגלל אסונות טבע,
חוסר במזון,
וקשיים אחרים,
אבל החוק הבין לאומי, בצדק או שלא,
מכיר רק באלה שבורחים מעימותים ואלימות כפליטים.
אז מה קורה כשמישהו בורח מהמדינה שלו?
רוב מסעות הפליטים הם ארוכים ומסוכנים
עם גישה מוגבלת למחסה, מים, או אוכל.
מאחר והעזיבה יכולה להיות פתאומית ולא צפויה,
הרכוש יכול להשאר מאחור,
ולאנשים שבורחים מעימות הרבה פעמים אין את המסמכים הנדרשים,
כמו ויזות, כדי לעלות על מטוסים ולהיכנס באופן חוקי למדינות אחרות.
גורמים כלכליים ופוליטיים יכולים גם למנוע מהם לנסוע
בדרכים הרגילות.
זה אומר שהם יכולים בדרך כלל לנסוע רק בדרך היבשה או הים,
וצריכים לפקיד את חייהם בידי מבריחים
כדי לעזור להם לחצות גבולות.
בעוד כמה אנשים מבקשים ביטחון עם המשפחות שלהם,
אחרים מנסים לעבור לבד ומשאירים אהובים מאחור
בתקווה להתאחד מאוחר יותר.
ההפרדה הזו יכולה להיות טראומטית וארוכה באורח בלתי נסבל.
בעוד יותר מחצי מהפליטים בעולם הם בערים,
לפעמים העצירה הראשונה לפליט שבורח מעימות היא מחנה פליטים,
בדרך כלל מנוהל על ידי סוכנות הפליטים של האומות המאוחדות או ממשלות מקומיות.
מחנות פליטים מיועדים להיות מבנים זמניים,
שמציעים מחסה לטווח קצר עד שהדיירים יוכלו לחזור בבטחה לביתם,
להיות משולבים במדינה המארחת,
או להתיישב במדינה אחרת.
אבל אופציות ישוב מחדש ושילוב לטווח ארוך מוגבלות הרבה פעמים.
אז הרבה פליטים נשארים ללא ברירות אלא להשאר במחנות במשך שנים
ולפעמים אפילו עשורים.
ברגע שהם במדינה חדשה, השלב החוקי הראשון לאדם שנעקר
היא לבקש מקלט.
בנקודה זו, הם מחפשי מקלט
ולא מוכרים רשמית כפליטים עד שהבקשה שלהם מתקבלת.
בעוד מדינות בכללות מסכימות להגדרה של פליטים,
כל מדינה מארחת אחראית לבחינת כל הבקשות למקלט
ומחליטות אם המבקשים יכולים לקבל את המעמד של פליט.
ההנחיות של מדינות שונות יכולות להיות שונות משמעותית.
למדינות מארחות יש כמה משימות
כלפי אנשים שהם הכירו בהם כפליטים,
כמו להבטיח סטנדרט מינימלי לטיפול וחוסר אפליה.
החובה הבסיסית ביותר כלפי פליטים היא לא להחזירם למדינה ממנה הגיעו,
עיקרון שמונע מאומה לשלוח אנשים
למדינה בה חייהם והחרות שלהם מאויימים.
במציאות, עם זאת, פליטים הם הרבה פעמים הקורבנות
לטיפול מפלה ולא עקבי.
הם מחויבים יותר ויותר לבנות מחדש את החיים שלהם מול קסנופוביה
וגזענות.
והרבה מדי פעמים, אוסרים עליהם להכנס לכוח העבודה
ותלויים לגמרי בעזרה הומניטרית.
בנוסף, הרבה יותר מדי ילדים פליטים לא מגיעים לבית הספר
בשל חוסר בתקציב לתוכניות חינוך.
אם אתם חוזרים להסטוריה המשפחתית שלכם,
הסיכויים הם שתגלו שבנקודה מסויימת,
אבותיכם הוברחו מבתיהם,
או ברחו ממלחמה או מאפליה או רדיפה.
זה יהיה טוב אם נזכור את סיפוריהם
כשאנחנו שומעים על פליטים שנעקרים עכשיו,
כשהם מחפשים אחר בית חדש.