Pabandykite įsivaizduoti antį, kuri veda prancūzų kalbos pamoką,
stalo teniso partiją orbitoje aplink juodąją skylę,
ar delfiną, nosimi balansuojantį ananasą.
Iš tiesų, tikriausiai nesate matę nei vieno iš šių dalykų.
Tačiau akimirksniu galėjote juos įsivaizduoti.
Kaip mūsų smegenys sukuria vaizdinį to, ko mes niekada nematėme?
Galbūt neatrodo sudėtinga,
bet tik todėl, kad esame prie to įpratę.
Iš tiesų, tai – sudėtinga užduotis,
reikalaujanti įgudusios koordinacijos mūsų smegenyse.
Nes, kad sukurtų šiuos keistus vaizdinius,
mūsų smegenys turi sujungti atskirus matytus vaizdus i vieną,
kaip koliažą iš daugybės atskirų fotografijų dalių.
Smegenys turi žongliruoti tūkstančius elektrinių signalų,
taip, kad visi pasiektų paskirties vietą tiksliai tuo pačiu metu.
Kuomet žiūrite į objektą,
jūsų viršutinėje momentinėje smegenų skiltyje suaktyvėja tūkstančiai neuronų.
Šie neuronai perduoda įvairiausią informaciją apie objektą,
pavyzdžiui: spygliuotas, vaisius, ruda, žalia ir geltona.
Neuronams sinchroniškai suaktyvėjus, jungtys tarp jų sustiprėja,
ir jie susijungia į taip vadinamą neuronų ansamblį,
šiuo atveju – reprezentuojantį ananasą.
Neurologijoje, tai vadinama Hebbo taisykle –
neuronai, kurie suaktyvėja kartu, susijungia.
Jei vėliau mėginsite įsivaizduoti ananasą,
neuronų ansamblis suaktyvės, sukurdamas vieną užbaigtą vaizdą jūsų mintyse.
Delfiną reprezentuoja kitas neuronų ansamblis.
Kiekvienas jūsų kada nors matytas objektas
yra susijęs su skirtingu neuronų ansambliu,
kurių kiekvienas susidarė neuronams kartu suaktyvėjus.
Tačiau ši taisyklė nepaaiškina begalinio skaičiaus objektų,
kuriuos galime įsivaizduoti, nors niekados nesame jų matę.
Neuronų ansamblio, susijusio su delfinu, nosimi balansuojančiu ananasą, nėra.
Tai kodėl vis tiek galime tai įsivaiduoti?
Viena hipotezė, pavadinimu Mintinės sintezės teorija,
teigia, kad svarbiausia – laiko tikslumas.
Jei neuronų ansambliai, skirti delfinui ir ananasui,
suaktyvėja tuo pačiu metu,
mes galime suvokti du atskirus vaizdus, kaip vieną vaizdinį.
Tačiau kažkas smegenyse privalo koordinuoti šį suaktyvėjimą.
Tikėtina, kad tai – apatinė kaktinės skilties smegenų dalis,
atsakinga už visas sudėtingas kognityvines funkcijas.
Apatinės kaktinės skilties neuronai jungiasi su viršutine momentine skiltimi
ilgomis neuronų ataugomis – aksonais.
Pasak Mintinės Sintezės Teorijos, kaip lėlininkas, tampantis virveles,
apatinės kaktinės skilties neuronai siunčia elektrinius signalus
šiais aksonais,
daugybei ansamblių viršutinėje momentinėje smegenų srityje.
Taip suaktyvuodama juos unisonu.
Jeigu neuronų ansambliai aktyvuojami tuo pačiu metu,
mintyse patiriame vaizdinį taip, lyg iš tikrųjų būtume anksčiau jį matę.
Ši sąmoninga ir tikslinga
skirtingų neuronų ansamblių sinchronizacija
vadinama mintine sinteze.
Kad mintinė sintezė įvyktų,
elektriniai signalai privalo pasiekti abu neuronų ansamblius vienu metu.
Tačiau kai kurie neuronai
yra kur kas toliau nuo apatinės kaktinės srities, nei kiti.
Jei signalas išsiunčiamas iš abiejų aksonų tuo pat metu,
jie pasieks tikslą skirtingu metu.
Mes negalime pakeisti šių jungčių ilgio,
tačiau mūsų smegenys, ypač vystydamosis vaikystėje,
turi būdą pakeisti signalų laidumo greitį.
Aksonus juosia riebalinė medžiaga – mielino dangalas.
Tai – izoliatorius,
kuris pagreitina elektroninius signalus, keliaujančius aksonu.
Kai kurie aksonai turi net 100-ą mielino dangalo sluoksnių.
Kiti – vos kelis.
Aksonai, turintys daugiau mielino,
gali perduoti signalus 100-ą, ar daugiau kartų, greičiau,
nei aksonai, turintys mažiau mielino.
Kai kurie mokslininkai mano, kad būtent šie mielino dangalo skirtumai
yra atsakingi už uniforminių signalų siuntimą smegenyse.
O taip pat ir mūsų mintinės sintezės gebėjimus.
Dauguma mielino dangalų susiformuoja vaikystėje,
tad galbūt jau nuo mažumės
mūsų lakios vaizduotės turi daug įtakos formuojant smegenis,
kur kruopščiai mielinu dengtos jungtys
visą gyvenimą kuria vaizdingas simfonijas.