Képzeljünk el egy pillanatra egy franciaórát tartó kacsát,
egy pingpongmeccset egy fekete lyuk körüli pályán,
egy ananászt egyensúlyozó delfint.
Valószínűleg soha nem láttuk egyik dolgot sem,
mégis azonnal el tudtuk képzelni.
Hogy hoz létre az agy egy képet valamiről, amit soha nem láttunk?
Talán nem tűnik nehéznek,
de ez csak azért van, mert annyira hozzászoktunk.
Tulajdonképpen ez egy összetett feladat,
mely finom összehangolást tesz szükségessé az agyban.
Hogy ilyen új, fura képeket alkossunk,
az agy megszokott képeket használ, és új módon állítja őket össze,
mint egy fényképdarabokból alkotott kollázst.
Az agynak zsonglőrködnie kell a tengernyi elektromos jellel,
hogy mindegyiket pont időben a rendeltetési helyére juttassa.
Mikor egy tárgyra nézünk,
idegsejtek ezreit mozgósítja az agyunk a hátsó lebenyben.
Az idegsejtek kódolják a tárgy különböző jellemzőit:
szúrós, gyümölcs, barna, zöld és sárga.
Ez az összehangolt működés megerősíti a kapcsolatot a csoport idegsejtjei között,
összekapcsolva őket ún. neuronegyüttessé,
amely ebben az esetben az ananászé.
Az idegtudományban ezt Hebb-elvnek nevezik,
mely szerint az egyszerre aktivált neuronok összekapcsolódnak.
Ha később megpróbálunk elképzelni egy ananászt,
akkor az egész rendszer aktiválódik, létrehozva így a teljes mentális képet.
A delfint egy másik neuronegyüttes kódolja.
Valójában minden látott tárgy
kódolva van egy kapcsolódó neuronegyüttes által,
az együtt aktiválódott neuronok összekapcsolt rendszere által.
Azonban ez az elv nem ad magyarázatot a végtelen számú tárgyra,
melyeket el tudunk képzelni anélkül, hogy valaha láttuk volna őket.
Az "ananászt egyensúlyozó delfin" neuronegyüttes nem létezik.
De akkor hogyan tudjuk elképzelni?
Egyik feltevés, a Mentális Szintézis Elmélet,
azt mondja, hogy az időzítés a kulcs.
Ha a delfin és az ananász neuronegyüttese
egyszerre aktiválódik,
a két különböző dolgot el tudjuk képzelni egy képben.
De valami összehangolja ezt az aktiválódást az agyunkban.
Az egyik valószínű jelölt a prefrontális lebeny,
melynek fontos szerepe van minden összetett kognitív tevékenységben.
A prefrontális lebeny kapcsolódik a hátsó lebenyhez
hosszú, vékony sejtnyúlványokkal, melyeket idegrostoknak nevezünk.
A mentális szintézis elmélet szerint úgy, ahogy a bábjátékos húzza a köteleket,
a prefrontális lebeny idegsejtjei elektromos jeleket küldenek
ezeken az idegrostokon lefelé
több rendszerbe a hátsó lebenyben.
Ezek összhangban aktiválódnak.
Ha a neuronegyüttesek egy időben aktiválódnak,
akkor úgy észleljük az összetett képet, mintha éppen valóban láttuk volna.
Ez a prefrontális lebeny általi
tudatos céllal történő összehangolása a különböző neuronegyütteseknek,
melyet mentális szintézisnek nevezünk.
A mentális szintézis működéséhez
a jeleknek mindkét neuronegyütteshez egyszerre kell érkezniük.
A probléma az, hogy egyes neuronok
a többihez képest messzebb vannak a prefrontális lebenytől.
Ha a jelzések mindkét idegpályán egyforma sebességgel haladnak,
akkor nem egyszerre érkeznének meg.
Az összekapcsolódás hosszát nem tudjuk megváltoztatni,
de az agy - főleg a gyermekkori fejlődés során -
képes változtatni a jel haladási sebességét.
Az idegrostokat egy vastag anyag, az ún. mielinhüvely veszi körül.
A mielin egy szigetelés.
felgyorsítja az elektromos jeleket, ahogy az idegrostokon siklanak lefelé.
Egyes neuronoknak száz mielinétege is van.
Másoknak alig néhány.
Azok az idegrostok, amelyeken vastagabb a mielinréteg,
százszor vagy még annál is többször gyorsabban vezetik a jelet,
mint a vékonyabb rétegekkel rendelkezők.
Egyes tudósok szerint a mielinrétegek közti különbség
lehet a kulcsa az átvezetési idő állandósításának az agyban,
következésképpen a mentális szintézis képességünkhöz is.
A mielinréteg nagyrészt gyerekkorban alakul ki,
tehát egészen kis kortól
a gazdag képzeletvilágunk sokat tehet az agyunk felépítéséért
a mielinnel gondosan kialakított kapcsolatokkal,
az élethosszig tartó kreatív szimfóniánk kialakításáért.