Am fost directorul unei mari organizații religioase
și gazda unui show național de televiziune.
Am predicat în catedrale imense.
Am avut parte de educație bună și de succes ca... bărbat american alb.
Poetul și misticul Thomas Merton spunea:
„Nu e ușor să urci până sus pe scara succesului
doar ca, odată ajuns acolo,
să realizezi că ți-ai sprijinit scara pe zidul greșit.”
(Râsete)
Încă de când aveam vreo 3-4 ani am știut că sunt transgender.
În naivitatea mea, credeam că o să pot alege ce vreau să fiu.
Credeam că o zână a genului va veni și va spune:
„Gata, a sosit timpul să alegi!”
Dar nu, n-a venit nicio zână,
așa că mi-am continuat viața.
Nu îmi displăcea total să fiu băiat,
dar știam, totuși, că nu sunt băiat.
Am mers la facultate, m-am însurat, am avut copii, am avut o carieră,
dar nevoia de a fi eu însămi avea subtilitatea unei alarme de incendiu.
(Râsete)
Niște decizii trebuiau luate.
Am recunoscut, deci, că sunt transgender și mi-am pierdut toate locurile de muncă.
Nu am avut niciodată un feedback negativ
și cu toate astea mi-am pierdut toate locurile de muncă.
În 21 de state nu poți fi concediat dacă ești transgender,
dar în toate cele 50 de state
poți fi concediat dacă ești transgender și lucrezi într-o corporație religioasă.
Bine de știut!
(Râsete)
Nu e ușor să fii o femeie transgender.
Uneori lumea mă întreabă: „Chiar te simți 100% femeie?”
Iar eu le răspund: „Păi, dacă vorbești cu o persoană transgender,
se cheamă că ai vorbit cu doar o persoană transgender.
Nu pot vorbi eu în numele tuturor.”
Mă simt 100% ca o femeie transgender.
Sunt lucruri pe care o femeie cisgender le știe, iar eu nu le voi ști niciodată.
Învăț, deci, multe despre ce înseamnă să fii femeie,
dar învăț multe și despre fostul meu gen.
(Râsete)
Am experiența unică de a fi aparținut ambelor tabere
(Râsete)
și sunt aici să vă spun că diferențele sunt majore.
(Râsete)
(Aplauze)
O să încep cu micile detalii
cum ar fi buzunarele de la pantalonii de damă.
(Râsete)
Ce-s astea?
(Ovații) (Aplauze)
(Râsete)
Nu-mi pot pune telefonul în buzunarul ăsta!
(Râsete)
Poate o agrafă de birou!
(Râsete)
Sau măsurile la îmbrăcămintea de damă.
Contează la ceva numerele alea?
(Râsete)
Cum adică, doi de zero?
(Râsete)
Și doamnelor, nu cred că v-ați gândit la asta,
dar știați că un bărbat, în niciun moment din viața lui,
nu trebuie să-și facă griji
că vreun articol de îmbrăcăminte ar putea ajunge în toaletă?
Nu tu pulover lung, nu tu curea, nimic.
Nici cel mai mic gând.
(Râsete)
Acum mă tund de două ori mai rar decât când eram bărbat,
dar mă costă de zece ori mai mult.
(Râsete)
Adică, sau plec în concediu, sau mă duc la coafor.
N-am bani de amândouă.
(Râsete)
Mă lovesc de diferențe între genuri peste tot.
Uneori la propriu.
Merg pe coridor și mă lovesc de ceva.
Nu era nimic în calea mea, și totuși m-am lovit de ceva.
Și mă întreb: „Ce-a fost asta?”
Dar știu sigur că o să mă învinețesc
pentru că acum, având pielea mai delicată, am vânătăi peste tot.
Felul cum îmi experimentez sexualitatea e fundamental diferit.
E mai puțin vizual și mai mult holistic;
e mai puțin o experiență a corpului, ci mai degrabă una a ființei.
Am pierdut numărul dăților în care i-am spus fostei mele soții, Cathy:
„Îmi pare atât de rău!”
(Râsete)
Pur și simplu nu știam ce nu știam.
Un bărbat alb cu educație nu are cum să realizeze
cât de mult este favorizat de normele culturale.
Nu are cum să înțeleagă pentru că asta e tot ce a trăit el
și ce va trăi în continuare.
Și viceversa,
o femeie nu are cum să înțeleagă toate aceste implicații,
pentru că a fi femeie e singura experiență pe care o cunoaște.
Poate are o bănuială că muncește de două ori mai mult
pentru de două ori mai puțini bani,
dar nu înțelege cu adevărat
cât de greu îi este ei față de colegul cu sacou de la Brooks Brothers
din biroul de vis-a-vis.
Dar eu știu! Pentru că eu eram acel coleg!
Și chiar mă credeam un bărbat rezonabil,
atent la nevoile femeilor,
egalitarist.
Apoi a venit și prima ocazie să merg cu avionul, ca femeie.
Zburasem până atunci peste 3,5 milioane de kilometri cu American Airlines.
Chiar știu ce am de făcut într-un avion.
Compania a fost amabilă cu privire la tranziția mea,
ceea ce nu pot spune și despre pasageri.
Prima dată când am zburat drept Paula, mergeam de la Denver la Charlotte.
M-am urcat în avion, iar pe locul meu erau niște bagaje.
Le-am ridicat și mi-am pus lucrurile mele, iar un tip zice: „Alea-s bagajele mele.”
Îi răspund: „Bine, dar le-ați pus pe locul meu.
O să vi le țin eu până vă găsiți locul,
apoi vi le dau.”
La care el zice: „Cucoană, ăla e locul meu!”
Îi răspund: „De fapt nu e. E locul meu.”
(Râsete)
„1D, 1D.
Dar chiar nu e nicio problemă, vă țin eu bagajele până vă găsiți locul.”
El zice: „Doamnă, cum să-ți zic ca să pricepi? E locul meu!”
Îi răspund: „Nu. Nu e.”
(Râsete)
În momentul ăsta tipul din spatele meu îmi zice:
„Cucoană, ce-ar fi să faci scandal în altă parte,
ca să mă pot urca în avion?”
Am rămas perplexă.
În viața mea nu am fost tratată așa ca bărbat.
Eu aș fi spus: „Cred că acela e locul meu”
iar tipul s-ar fi uitat imediat la biletul lui
și ar fi spus: „Vai, mă scuzați!”
Și știu asta pentru că de fiecare dată așa se întâmpla!
Asistenta de zbor ne-a luat biletele
și i-a spus tipului: „Domnule, dumneavoastră aveți 1C. Doamna are 1D.”
I-am pus lucrurile pe locul 1C, el n-a scos un cuvânt,
și ghiciți cine s-a așezat lângă mine pe 1F.
(Râsete)
Domnul „Du-te ceartă-te în altă parte, cucuoană.”
(Râsete)
Karen, prietena mea care lucrează la American Airlines,
a venit la avion ca să-i aducă pilotului documentele de zbor.
Mi-a făcut cu mâna când a plecat,
iar când am ajuns în Charlotte m-a sunat:
„Paula, ce s-a întâmplat?
Erai albă ca varul la față!”
I-am povestit, iar ea a spus: „Mda.
Bun venit în lumea femeilor!”
(Râsete)
Adevărul este că nu voi trăi suficient de mult
ca să-mi pierd avantajele de a fi bărbat.
Pentru că le-am adus cu mine când am făcut tranziția.
(Râsete)
Zeci de ani de viață ca bărbat.
Dar asta nu înseamnă că puterea mea nu se diminuează, totuși.
Să vă povestesc despre un alt lucru pe care l-am observat.
Aparent, de când am devenit femeie, m-am și prostit.
(Râsete)
Probabil scăderea nivelului de testosteron și creșterea celui de estrogen
au făcut să-mi moară neuronii necesari
pentru a fi un adult normal, funcțional.
(Râsete)
Adică, fie s-a întâmplat asta, fie sunt la fel de deșteaptă cum eram,
doar că acum sunt constant victimă a părerologilor misogini.
(Râsete)
(Aplauze)
Eram într-un magazin de biciclete din Denver
și un tânăr angajat temporar mă întreabă:„Vă ajut cu ceva?”
Îi răspund: „Da.
E posibil să se deformeze cadrul unui biciclete Gary Fisher mai veche
astfel încât să frece frâna pe spate?”
Îmi răspunde: „Păi discurile de frână trebuie reglate periodic, doamnă.”
Îi zic: „Știu asta,
și chiar mi le reglez periodic.”
„Aha, păi atunci vi s-a deformat butucul.”
„Nu, nu prea cred. Știu cum arată un butuc deformat.”
Îmi răspunde, condescendent: „Deci, cu ce vă pot ajuta?”
„Păi, în primul rând, ai putea să-mi răspunzi la întrebare.”
(Râsete)
În acest moment intervine Kyle, responsabilul de magazin.
Un om tare drăguț.
Îmi zice: „E posibil să aveți dreptate.
Ia spuneți-mi,
auziți acel scârțâit de la frâna din spate
doar când urcați la deal?”
„Da, exact!”
„Da, e de la uzura cadrului.”
Îmi venea să-i cad la picioare lui Kyle și să-i pup tălpile!
(Râsete)
În sfârșit, cineva mă lua în serios!
Prin astfel de experiențe trec frecvent acum.
Trebuie să insist de câte trei-patru ori
până să primesc un răspuns.
Dar există un impact și mai profund:
tot fiind tratată ca și când habar n-ai ce vorbești,
la un moment dat începi să te întrebi
dacă într-adevăr ești pe lângă subiect, nu?
(Aplauze)
Înțeleg tendința femeilor de fi nesigure pe ele.
Ați observat vreodată cum o femeie ce e într-o ședință cu colegi bărbați
și știe că are dreptate,
își cere scuze pentru asta?
Spune: „Mă scuzați, dar cifrele astea nu se pupă.”
Știți, nu trebuie să vă cereți scuze că aveți dreptate.
(Ovații) (Aplauze)
Fiind nouă în viața asta de femeie, am întrebat-o pe Jen, prietena mea:
„Ce admiră femeile la bărbați?”
Mi-a răspund: „Femeile admiră bărbații care ne apreciază pentru cine suntem,
care sunt conștienți că nu suntem mai puțin, nu suntem mai slabe,
suntem doar diferite.
Asta denotă un spirit comprehensiv, pe care e esențial să îl aibă.”
Bineînțeles că există și mulți bărbați care apreciază femeile,
așa cum e bunul meu prieten și coleg pastor Mark,
care reușește mereu să scoată ce e mai bun din mine,
și mă urmărește cu plăcere când preiau inițiativa.
Avem nevoie de mai mulți bărbați ca Mark,
care sunt dispuși să aprecieze femeile și să le recunoască contribuția.
Sunt conștientă că o să mă mai lovesc de tot felul de diferențe,
dar vreau să vă las cu niște idei.
Le mulțumesc din inimă tuturor femeilor.
De multe ori mă simt ca o intrusă,
că m-am alăturat târziu acestei provocări de a fi femeie,
dar m-ați primit cu infinită milă și grație.
Vreau să vă spun că sunteți cu mult mai capabile decât credeți,
cu mult mai puternice decât credeți
și că manifestați cele mai frumoase caracteristici din ce înseamnă să fii om.
Iar vouă, bărbaților,
care probabil nu vă simțiți prea confortabil acum,
(Râsete)
chiar înțeleg.
Niciodată nu m-am gândit că aș fi privilegiat,
dar eram.
Și la fel sunteți și voi.
Ce puteți face, deci?
Puteți să ne credeți pe cuvânt
atunci când vă spunem că poate avem egalitate,
dar nu avem echitate.
Nu e un joc de la egal la egal, niciodată n-a fost.
Puteți fi parte din soluție considerându-ne la același nivel cu voi.
Doar voi puteți face asta.
Și pentru noi toți,
știți la cine mă gândesc foarte des?
Mă gândesc la fiica mea de culoare,
și la nora mea de culoare.
Ce știu ele și eu habar nu am?
Ce știm noi, de fapt, cum e să fii în locul altei persoane?
E greu să fii femeie, e greu să fii femeie transgender.
Ca bărbat, pur și simplu nu știam ce nu știam.
Aș mai face a doua oară la fel?
Bineînțeles,
deoarece nevoia de autenticitate e sacră, e sfântă,
e calea spre mai bine.
Timp de 45 de ani, tatăl meu a fost pastor fundamentalist.
Mama mea e chiar mai conservatoare.
(Râsete)
Când i-am anunțat că sunt transgender, m-au respins.
Credeam că nu îmi vor mai vorbi niciodată.
În ianuarie am riscat și l-am sunat pe tatăl meu de ziua lui.
Mi-a răspuns.
Am vorbit vreo jumătate de oră și o lună mai târziu
i-am întrebat dacă aș putea să-i vizitez și au acceptat.
Așa că primăvara trecută am petrecut trei ore foarte plăcute și eliberatoare cu ei.
De atunci ne-am mai văzut de două ori.
Dar în acea zi, spre finalul conversației, la acea primă vizită,
tatăl meu mi-a spus câteva lucruri extraordinare.
Când m-am ridicat să plec
mi-a spus
(Aplauze)
Când m-am ridicat să plec, mi-a spus:
„Paula,”
- mi-a spus Paula -
(Aplauze)
„Paula, nu te înțeleg încă,
dar sunt dispus să încerc.”
Tatăl meu are 93 de ani
și e dispus să încerce.
Ce-aș putea să-i cer mai mult?
L-am îmbrățișat strâns.
Un bărbat dispus să renunțe la convingerile lui,
pentru că un lucru era sigur:
își iubea copilul.
Și era dispus să facă orice era necesar
ca să-i respecte decizia luată.
Vă mulțumesc!
(Aplauze) (Ovații)