היי. זה הטלפון הנייד שלי.
הטלפון הנייד יכול לשנות את חייכם,
ולאפשר לכם חופש אישי.
בעזרת טלפון נייד
אפשר לצלם פשע נגד האנושות בסוריה.
בעזרת טלפון נייד,
אפשר לצייץ הודעה
ולהתחיל תנועת מחאה במצרים.
בעזרת טלפון נייד
אפשר גם להקליט שיר, להעלות אותו
ל"סאונדקלאוד" ולהתפרסם.
כל זה אפשרי בעזרת הטלפון הנייד.
אני יליד 1984,
ואני חי בברלין.
הבה נחזור לאותה תקופה בעיר הזו.
כאן אתם רואים
מאות אלפי אנשים
שקמו והפגינו כדי לחולל שינוי.
זהו הסתיו של 1989,
ותארו לעצמכם מה היה אילו לכל אחד מהאנשים האלה,
שהפגינו למען השינוי,
היה טלפון נייד בכיס.
למי באולם יש טלפון נייד?
הרימו אותם.
הרימו את הטלפונים שלכם! הרימו את הטלפונים שלכם!
הרימו אותם! אנדרואיד, בלקברי, וואו.
זה המון. כמעט לכל אדם יש כיום טלפון נייד.
אבל היום אדבר עלי ועל הטלפון הנייד שלי,
וכיצד הוא שינה את חיי.
וגם אדבר על זה:
אלו 35,830 שורות מידע.
מידע גולמי.
מה הסיפור של המידע הזה?
בקיץ 2006,
ועדת האיחוד האירופי ניסחה הצעה להנחייה מסוימת.
הנחיה זו קרויה "ההנחייה לשמירת נתונים".
הנחיה זו אומרת שכל חברת טלפון באירופה,
כל חברת שירותי אינטרנט בכל רחבי אירופה,
מחוייבת לשמור מידע רב אודות משתמשיה.
מי מתקשר למי, מי שולח דוא"ל למי,
מי שולח מסרון למי.
והיכן נמצא כל מי שמשתמש בטלפון הנייד שלו.
כל המידע הזה נשמר במשך 6 חודשים לפחות,
ועד שנתיים, אצל חברת הטלפונים
או ספק האינטרנט שלכם.
בכל אירופה אנשים קמו ואמרו,
"אנו לא רוצים את זה."
הם אמרו, "אנו לא רוצים את שמירת הנתונים הזאת.
אנו דורשים הגדרה עצמית בעידן הדיגיטלי,
ואנו לא רוצים שחברות הטלפון והאינטרנט
יחוייבו לשמור את כל המידע הזה עלינו."
האנשים האלה היו עורכי-דין, עיתונאים, כמרים,
וכולם אמרו: "אנו לא רוצים את זה."
וכאן אתם רואים בערך 10,000 איש
שיצאו לרחובות ברלין ואמרו,
"חופש, לא פחד."
וכמה מהם אפילו אמרו, שזו תהיה ה"שטאזי" גירסה 2.0.
ה"שטאזי" היתה המשטרה החשאית של מזרח גרמניה.
ואני גם שאלתי את עצמי האם זה באמת עובד?
האם הם אכן מסוגלים לשמור את כל המידע הזה אודותינו
בכל פעם שאני משתמש בטלפון הנייד שלי?
אז ביקשתי מחברת הטלפון שלי, "דויטשה טלקום",
שהיתה אז חברת הטלפון הגדולה ביותר בגרמניה,
ביקשתי מהם, "בבקשה,
שילחו לי את כל המידע אודותי ששמור אצלכם."
ביקשתי פעם, ועוד פעם,
ולא זכיתי לתשובה של ממש. קיבלתי רק קשקושים.
אבל אמרתי להם, "אני רוצה שיהיה לי המידע הזה,
כי אתם מתעדים את חיי."
אז החלטתי לתבוע אותם,
כי רציתי להשיג את המידע הזה.
אבל "דויטשה טלקום" אמרה, "לא,
לא ניתן לך את המידע."
בסופו של דבר השגתי איתם הסדר:
אני אוותר על התביעה,
והם ישלחו לי את כל המידע שביקשתי,
כי בינתיים,
בית הדין הגרמני לענייני חוקה פסק,
שיישום הנחיית האיחוד האירופי
בחוק הגרמני נוגד את החוקה.
וכך קיבלתי את המעטפה המכוערת הזו
ובתוכה תקליטור.
וזה מה שהכיל התקליטור:
שלושים וחמש אלף ושמונה מאות ושלושים שורות של מידע.
בפעם הראשונה שראיתי את זה, אמרתי, נו טוב,
זה קובץ ענק. בסדר.
אבל אחרי זמן-מה הבנתי
שאלו הם חיי.
מדובר בשישה חודשים מחיי
שנמצאים בקובץ הזה.
היו לי קצת ספקות, מה עלי לעשות עם זה?
כי רואים כאן היכן אני נמצא,
היכן אני ישן בלילות,
מה אני עושה.
ואז החלטתי להוציא לאור את המידע הזה.
רציתי לפרסם אותו.
כי רציתי להראות לאנשים מה פירוש "שמירת נתונים".
וביחד עם "צייט אונליין" ו"אופן דאטה סיטי" עשיתי את זה.
זו המחשה חזותית של שישה חודשים מחיי.
אפשר לבצע תקריב ותרחיק,
אפשר להריץ מהר קדימה ואחורה.
אפשר לראות כל דבר שעשיתי.
אפשר אפילו לראות
שאני נוסע ברכבת מפרנקפורט
לקלן, וכמה פעמים אני מטלפן בדרך.
כל זה מתאפשר בעזרת המידע הזה.
זה קצת מפחיד.
אבל לא מדובר רק בי.
מדובר בכולנו.
בהתחלה זה רק אני מתקשר לאשתי והיא - אלי,
ואנו משוחחים כמה פעמים.
ואז כמה חברים מתקשרים אלי,
ומתקשרים אלו לאלו.
ואחר-כך אתה מתקשר אליך,
ואת מתקשרת אליה, והרי לכם
רשת תקשורת עצומה.
אבל אפשר לראות איך מכריכם מתקשרים ביניהם,
מתי הם מתקשרים, מתי הם הולכים לישון.
אפשר לראות את כל זה.
אפשר לראות את המרכזים, כלומר את מנהיגי הקבוצות.
אם יש גישה למידע הזה,
ואפשר לראות מה החברה עושה.
מי שיש לו גישה למידע הזה,
יכול לשלוט בחברה.
זאת היא תכנית לבניית מדינות כמו סין ואירן.
זו תכנית למעקב אחר החברה,
כי יודעים מי מתקשר למי,
מי שולח דוא"ל למי, כל זה אפשרי
אם יש גישה למידע הזה.
ומידע זה נשמר במשך 6 חודשים לפחות,
עד שנתיים, באירופה.
כפי שאמרתי בתחילה,
דמיינו שכל האנשים האלה ברחובות ברלין
בסתיו 1989
היו מחזיקים בכיסיהם טלפונים ניידים.
וה"שטאזי" היתה יודעת מי השתתף בהפגנה,
ואם ה"שטאזי" היתה יודעת
מי המנהיגים שמאחוריה,
הדבר הזה אולי לא היה מתרחש.
נפילת חומת ברלין אולי לא היתה מתרחשת,
ואחריה, אולי גם לא נפילת מסך הברזל.
כי היום, סוכנויות וחברות במדינה
רוצות לשמור כמה שיותר מידע עלינו,
במקוון ושלא במקוון.
הן רוצות להיות מסוגלות לעקוב אחרי החיים שלנו,
ולאחסן אותם כל הזמן.
אבל ההגדרה העצמית והחיים בעידן הדיגיטלי
אינם עניינים סותרים.
אלא שהיום עליכם להילחם על ההגדרה העצמית שלכם.
עליכם להילחם על כך מידי יום ביומו.
אז כשתלכו הביתה,
אימרו לחבריכם
שהפרטיות היא ערך של המאה ה-21,
ושהיא לא התיישנה.
כשתלכו הביתה, אימרו לאנשים שמייצגים אתכם,
שהעובדה שלחברות ולסוכנויות של המדינה יש אפשרות
לשמור מידע מסוים, אינה אומרת שהן מחוייבות לכך.
ואם אינכם מאמינים לי,
שאלו את חברת הטלפון שלכם איזה מידע היא שומרת אודותיכם.
אז בעתיד, בכל פעם שתשתמשו בטלפון הנייד,
תהיה זו תזכורת עבורכם
שעליכם להיאבק על הגדרה עצמית בעידן הדיגיטלי.
תודה רבה.
[מחיאות כפיים]